Úvod

Měřeno na lajky, rok 2014 přinesl mým článkům zatím největší pozornost. Přál bych si, aby to bylo tím, že píšu stále líp, ale skutečnost bude prostší: zjistil jsem totiž, že stačí jak sup číhat na nechtěné i záměrné statistické manipulace, kterých se dopouštějí ostatní publicisté. Žánr „jak je to doopravdy“ táhne. Ale následující výběr zhruba čtvrtiny mých loňských textů pro web Finmag.cz se neomezuje jenom na něj.

Pokud vám to čtení přijde obohacující, další najdete na finmag.penize.cz/clanky/autor/70017977-michal-kasparek. A kdybych mohl doporučit ještě jeden svůj text z roku 2014, který nevyšel na Finmagu, pak je to Jižní centrum, metropole budoucnosti. Už 90 let, který jsem v červnu napsal pro web 067 Petra Koubského.

Taky by se vám mohl líbit můj průvodce Brnem, který si můžete stáhnout z poznejbrno.cz/kasparek. O dalších věcech, které podnikám, se (většinou) dozvíte z Twitteru: @kasparek. Psát mi můžete na mk@michalkasparek.cz.

Úvodní fotografie pochází z archivu San Diego Air & Space Museum. Spojuje v sobě několik témat, kterým jsem se v roce 2014 věnoval: technologie, opouštění komfortní zóny, běsy války, snad i neschopnost rozeznat pošetilost vlastních plánů (ale do hlavy tomu čínskému „létajícímu tygrovi“ nevidím).

I letos patří dík Gabrieli Pleskovi, mému pečlivému editorovi, který vychytal spoustu mých pravopisných i faktických poklesků. A znovu i mé ženě Kristýně, za dobré rady a za trpělivost.

Michal Kašpárek, prosinec 2014

Komentáře

Inspirace je opium lidstva

10. 1. 2014

Inspirativní konference a motivační přednášky možná způsobují euforii, to ale i čichání ředidel.

Máloco bezděky prozradí o své době tolik, co ublognutá shrnutí končícího roku a předsevzetí do toho nového. Všimněte si, jak často se v nich teď objevuje slovo „inspirace“. Například mí přátelé Michal Berg a Adam Zbiejczuk i letos vyjmenovávají inspirativní osobnosti a bloggerka Michaela Losekoot se zaříkává: „Nebudu lidi kolem sebe zachraňovat, ale inspirovat.“

Proti kultu inspirace vedu osamělý boj už delší dobu, abych se tak očistil od toho, že jsem ho sám uctíval. Před půl rokem jsem se tedy coby host pokusil vytrollovat brněnské Inspirativní ráno (Brno je moc malé nejen na metro, ale i na licenci Creative Mornings) promítáním obrázků z pornočasopisu Inspirace. Všechno to jsou kecy‚ snažil jsem se ukázat – ale nikdo se nechytl. Nakonec moderátor vytrolloval mě, když mi začal pokládat zcela vážné otázky na úroveň kreativity a inspirace v Česku.

Takže znovu a lépe: proč je inspirace jedovatá?

Protože je to prázdné slovo

„Inspirativní“ znamená to samé, co „zajímavé“ nebo „k zamyšlení“: úplný prd. Nemyslím si o tom nic konkrétního. Je to ideální nehodnotící hodnocení pro korektní, až za hrob pozitivní dobu: nebudeme to, co říkáš, soudit, a radši nad tím ani moc přemýšlet. Zkusíme si z toho prostě každý něco odnést, jupí!

Funguje to i naopak: když přestanete ostatní zachraňovat a začnete jen jen inspirovat, zřeknete se tím jakékoliv zodpovědnosti. Aktivně někomu zlepšit život – třeba mu vnutit lepší pracovní nástroje nebo ho dostrkat na léčení – je namáhavé a dáváte tím všanc celý vztah. Zato inspirace vás, přesně jak poznamenal Starý Mrzout, nic nestojí.

Protože to bývá namaškaráděná prokrastinace

Co dalšího inspirace nedělá? Nebolí. U videí z TEDu nemusíte překonávat strach, nejistotu ani stud. Nad knížkou o běhání nemusíte polykat ledový vzduch ani bojovat s křečí v lýtkách. To z inspirace dělá namaškaráděnou prokrastinaci: tváří se jako součást práce, ale je jejím naprostým opakem. Do hlubin tvůrčí lopoty vás jen shodí z ještě větší výšky.

Pomněte, že než se toho slova chopil myšlenkový průmysl, inspirace číhala zásadně tam, kde ji nikdo nečekal. Projděte si seznam deseti nejslavnějších heurék historie: přišly ve vaně, v tramvaji, ve spánku. Žádné Kreatívne ráno Bratislava, žádný TEDxZnojmo: sorry. Franz Kafka našel inspiraci k nejslavnějším románům dvacátého století při „krysím závodě“ v pojišťovně: v inspirativním prostředí smíchovského Hubu by se z něj stal leda reklamní textař.

Protože nepotřebujete víc inspirace, ale víc zkušeností

Před Kafku se dostáváme k nejnepříjemnější otázce: k čemu přesně se „potřebujete“ inspirovat? Píšete druhý Proces‚ nebo nápovědu k antiviru? Kreslíte v Illustratoru novou Guernicu‚ nebo přitažlivější tlačítko OBJEDNAT? – Nic proti antivirům a užité grafice‚ ale není to umění, je to řemeslo: dál vás neposune pasivní „inspirování se“, ale jedině aktivní studium a práce.

Není nakonec kult inspirace jen halucinogen, kterým se celá generace nahraditelných kopáčů znalostní ekonomiky udržuje v iluzi, že nejsou nahraditelní kopáči, ale umělci z Montparnassu?

To si zodpovězte sami. Ode mě už se dočkáte jen dvou rad:

Kašlete na Múzy. Prostě pracujte a učte se.

Pokud budete přece jen hledat inspiraci k něčemu opravdu originálnímu, vyhněte se místům, kde potkáte tisíce podobných. Čili všem konferencím, knížkám a blogům s nálepkou „inspirativní“.

Dejte na mě, myslím to vážně: nechci vás inspirovat, ale zachránit.

Slušné děti se drží stranou

17. 1. 2014

Pokud se české školy budou štítit principů asertivity a zdravého sebevědomí, jen tím zametou cestu k moci pro další generaci psychopatů.

Nad zprávou o tom, že se v českých školách bude učit podle mormonů, se mi chtělo řvát. Ovšem ne na úředníky ministerstva školství, ale na redaktory Týdne a na lidi, kteří jejich canc s náležitou morální panikou (Američani? Mormoni? A NAŠE DĚTI?!) šířili dál. Není to totiž žádný „big deal“ a vylhaná aféra mimoděk odhaluje, s jakými předsudky se bude muset potýkat každý, kdo se pokusí o jakoukoliv změnu na českých školách.

Škola není úpravna lidských zdrojů

Společnost FranklinCovey Czech získala od ministerstva akreditaci pro vzdělávací program I ve mně je lídr. První důvod pohoršení: náplň programu inspirovaná prací patrona institutu, Stephena Coveyho. Ten Covey chodí do kostela, a pohříchu do jiného než Dominik Duka nebo Sváťa Karásek. Takže všechno, co mormon Covey píše a říká, je samozřejmě mormonské, podobně jako je algebra muslimská nebo geometrie helénistická. Ale vážně: ani hit 7 návyků skutečně efektivních lidí, ani jím inspirovaná knížka I ve mně je lídr, podle které program pojede, nejsou ani náznakem pobožné, natož sektářské. Obě jsem si – zřejmě na rozdíl od novinářských kolegů – našel v zemské knihovně a jen na s. 218 té druhé jsem narazil na moralizování o drogách a „příliš brzkém začátku sexuálního života“. Výplach mozků vypadá jinak.

Druhý kec Týdne: z „lídršipu“ prý ve školách bude samostatný předmět, dokonce na „doporučení ministerstva“. Kdepak: program získal jen akreditaci pro další vzdělávání pedagogických pracovníků. Je na školách, jestli nabídku FranklinCovey Czech využijí, a případně jak principy zařadí do výuky.

Nezdravé sebevědomí

Třetí – a jediná inteligentní – výtka míří k tomu, jestli do škol vůbec patří myšlenka vůdcovství. Můžu vás ujistit, že sám nesnáším to oblíbené „ať se učej to, co budou potřebovat, kdepak biflování“. Školy totiž nejsou jen přípravky na půlstoletí na trhu práce. Vzdělávací systém nemůže otevřeně bojovat s edutainmentem a ubrat se lákavou cestou „netrap se tím, co ti nejde a nebaví tě, radši objev a rozvíjej svůj talent.“ Neprodukuje totiž jen pracovní sílu, ale občany, členy společenství, příslušníky národa. Pateticky řečeno nositele hodnot.

Mohli byste proto čekat, že program I ve mně je lídr sepsuju – ale neudělám to. Těch „sedm návyků skutečně efektivních lidí“, na kterých stojí, jsou totiž navzdory imbecilnímu názvu všestranné měkké dovednosti. Chybí nejenom na českém trhu práce, ale i české společnosti. Školy ani rodiny s tím nejsou s to nic udělat a učitelka oslovená Týdnem dokonce spolu s kolegy považuje všeobecný nedostatek asertivity za přirozený stav: „Učitelé, kterým je projekt zřizovateli škol vnucen, mají vážné obavy, že jeho myšlenky pomohou vychovat samolibé lidi s nezdravou mírou sebevědomí.“

Jedno školení učitelů samozřejmě neobrátí kulturu vzhůru nohama. Protestující pedagogové se ale – zřejmě pod vlivem dezinformací Týdne – stylizují do role posledního kolíku v pekelné bráně. Za ní čeká I ve mně je lídr a s ním Amerika. Zřete ty hrůzy: tradiční českou pasivní agresivitu, chráněnou jako nemovitou kulturní památku UNESCO, by mohlo vystřídat yankeeské myšlení win-win (Coveyho návyk č. 4). Drzá otázka „Proč to vlastně děláme?“ by najednou předcházela každou činnost (návyk č. 2). Vysoké školy by nakonec zaplavili nezdravě sebevědomí studenti, kteří by na výzvu Nějaké dotazy…? nevychovaně reagovali otázkami. A peklo by dokonali samolibci, kteří se nestydí za svou práci.

Všech sedm Coveyho návyků jsou samozřejmě naprosté banality. Děti by se je měly naučit – okoukat! – od svých rodičů a ve škole se už jen přesvědčovat o tom, že s nimi dojdou nejdál. Bohužel: neděje se to. A pokud paniku způsobí už jen – špatně pochopená – tiskovka, že školy můžou a nemusí poslat své učitele na seminář, pak je to především dobrá zpráva pro malé psychopaty. Milí vykutálení bezcitní hajzlíci, můžete být klidní: děláme všechno proto, abyste se právě vy stali lídry své generace. Zametáme vám cestičku. Trénink zdravého sebevědomí do škol nepustíme. Slušné děti se přece drží stranou.

Střízlivě o Amazonu

21. 2. 2014

České obce správně šetří své nejlákavější pozemky a přilehlé silnice pro takové firmy, které obohatí region.

Reakce na střídavé lákání a odmítání Amazonu spadají skoro bez výjimky do dvou dogmatických šablon. První je: fuj, velkokapitál. „Nezničí podnikání Amazonu definitivně Českou poštu, která by již dnes zasluhovala ochranu a jasné vymezení podnikání?“ ptá se Táňa Fischerová, snad že konkurence přináší krizi z nadvýroby a chodit pro balík do ruky na pobočku je sluníčkové. Druhá, častější reakce zní: nesmyslně odmítáme pracovní místa. V tom duchu se vyjádřil Miloš Zeman, Bohuslav Sobotka nebo Jiří Zlatuška.

Srdcem jsem na straně těch, kteří vítají globální kapitál chlebem a solí – jenže hlavu mám pořád citlivou na nefér argumenty. A takových vysekali příznivci výstavby skladu v posledním týdnu několik:

„Potřebujeme pracovní místa i pro nekvalifikované.“

Vysokou nezaměstnanost nekvalifikovaných mladých připomněl například poslanec Zlatuška. Souhlasím s ním. A právě proto jsem rád, že města šetří své nejpřitažlivější pozemky pro firmy, které zaměstnají co nejvíc lidí kvalifikovaných.

Paradox? Vůbec. Za prvé: čtyřiceti-, sedmdesáti-, stotisícové platy přece nezůstávají v kapsách vývojářů a manažerů. Většina jich přes ně jen putuje dál do místní ekonomiky. Večeře v restauraci, rekonstrukce chaty, úklid bytu – tak se peníze dostávají dál, k méně šťastným lidem bez vzdělání.

Za druhé, i sami hi-tech zaměstnavatelé dávají příležitosti hůř kvalifikovaným zaměstnancům: vedle géniů potřebují uklízečky, hlídače nebo řidiče. Každý sedmý zaměstnanec Masarykovy univerzity podle Martiny Fojtů nemá vysokoškolské vzdělání, na Vysokém učení technickém to je podle Kateřiny Tušarové dokonce každý čtvrtý. Z 65 aktivních zaměstnanců softwarové společnosti Zoner uvádí podle Jiřího Vicherka titul jen 13 lidí: „O většině z těch bez titulu se nedá říci, že by byli hůře kvalifikovaní, na druhou stranu spoustě takových práci zprostředkováváme. Hi-tech zaměstnavatel neznamená prospěch jen a pouze pro špičky.“

„Pořád je to až dva tisíce míst!“

Nejčastější argument, dokonce prezidentský. „Až dva tisíce“ ale není číslo. Informace se navíc mění každým měsícem, v říjnu se ještě psalo o „až tisíci lidech na dlouhodobý úvazek“ v každém skladě a stále platí, že několikrát víc lidí bude zapotřebí na krátkodobých brigádách. Amazon nabízí skladníkům plat výrazně pod republikovým průměrem, 17 až 19 tisíc korun, přitom vyžaduje středoškolské vzdělání, práci na směny a dril. Asi žádná jiná technologická firma se s takovou otevřeností nesnaží o co nejrychlejší nahrazení lidí softwarem a hardwarem – viz knížku The Everything Store.

Tím nežaluji na kapitalistické vydřiduchy. Jeff Bezos pracuje pro akcionáře a dělá jim radost. Podmínky připomínám jen proto, že pokud mají sklady vyrůst ve dvou nejbohatších českých regionech, za Prahou a v Brně, je pravděpodobné, že v nich nebude pracovat moc lidí z okolí, a pokud ano, jejich kariéra nebude dlouhá. Přitom ale lidé z okolí ponesou všechny externality: emise, hluk, horší průjezdnost už teď vytížených silnic.

Pokud na to jejich zastupitelé myslí a dávají takovému investorovi zvláštní podmínky – v Brně např. vysoký nájem a nutnost pomoci se stavbou sjezdu, v Dobrovízi příspevek na obchvat –, dělají dobrou práci.

„Váhání odradí další investory.“

Před nálepkou „investor-unfriendly“ varuje jednatel developerské společnosti CTP. Seznamte se: dvojče eurohujerství, zrozené z té samé halucinace, že svět upírá oči k Česku a za každý projev vlastního názoru nebo naopak nerozhodnosti si zapíše významné červené minus.

O vstupu firem do země rozhodují desítky okolností: od polohy a dostupnosti přes „kvalitu lidských zdrojů“ v porovnání s cenou práce po kurzovní riziko. Matematika je jednoduchá: firmy porovnají nutné náklady a možné zisky.

Pokud má CTP (v důsledku Amazon) například pomoci státu se stavbou přivaděče k brněnské pobočce, jejich náklad a česká konkurenční nevýhoda to opravdu je. Ovšem za prvé, jde o daň za život v demokratickém, ne korporativistickém státě, který hájí zájmy univerzální, ne partikulární. (Netvrdím, že takové Česko stoprocentně je, ale zápas se vede každý den.) Za druhé: závažnější informací pro zahraniční investory je třeba to, jak málo lidí se u nás domluví s jejich managementem cizí řečí, nebo kolik zaměstnanců tu okrádá zaměstnavatele. České rezervy jsou tady, ne v nárocích, které obce na investory kladou.

Že obrana kvality života místních obyvatel není akt nepřátelství, ale standardní projev vyspělého světa, dokazuje i to, že Amazon zatím z jednání nikde definitivně nevycouval. Proto: skeptičtější přístup ke slibům i výhrůžkám jeho zástupců a víc střízlivého sebevědomí, prosím.

Mamánek – obětní beránek

18. 4. 2014

„Nebezpečný signál společenského úpadku“ nejsou mladí lidé žijící s rodiči, ale znásilňování statistik v Echu 24 a České televizi.

Bylo osvěžující se projednou dočíst, že drahocennou národní prosperitu ohrožuje někdo jiný než zkorumpovaní politici nebo Romové. Ale jak už to s podobnými osočeními bývá, analytička Lenka Zlámalová se s „davy mamanů“ sekla.

Čísla z tiskovky staťáku Do manželství mladí lidé nepospíchají účinkují na první signální: „Zatímco v roce 1995 bydlelo u rodičů 15,1 % žen a 32,2 % mužů ve věku 25–29 let, do roku 2013 se tento podíl u žen zdvojnásobil (na 31,1 %), u mužů dosáhl téměř 50 %.“ K takzvaným mamanům je ale nefér vypíchnout zrovna tato čísla – a nadto je interpretovat jako „nebezpečný signál společenského úpadku“. Popřípadě psychologizovat, jako socioložka Jiřina Šiklová pro ČT, že „je v tom určitá dětskost, snaha prodlužovat si dětství jako život bez závazků a povinností“.

Stejná data, jiný titulek: mamanů ubývá a muži jsou samostatnější

U rodičů žije skutečně více lidí mezi pětadvaceti a třiceti než v roce 1995. Prohlédněte si ale důkladně graf zachycující trendy:

Do titulků se nedostalo, že čtyřikrát víc mužů (12 % vs. 2,6 %) teď žije zcela samostatně. Zatímco někteří mamani při stěhování k přítelkyni jen vymění jednu služku za jinou, tihle se o sebe starají sami. (Přinejmenším část týdne, o tom vzápětí.) Na senzačnosti ubírá zjištěním i skutečnost, že počet mamanů (a mamanek – nadále už jen jedním slovem) od roku 2011 už spíš klesá a nejrychleji rostl před dávnými patnácti lety.

Zároveň čísla musíme brát s rezervou: nezohledňují šedou zónu mezi bydlením u rodičů a „postavením se na vlastní nohy“, po které se někteří mohou pomalu posouvat i deset let. Sám nedovedu říct přesné datum, kdy jsem se odstěhoval: podepsáním podnájmu to nebylo, protože jsem na něm, jako mnoho studentů, pobýval jen od pondělního rána do čtvrtečního odpoledne. O datu, kdy jsem se osamostatnil, nemluvě: bylo to určitě později než po první výplatě. Podle Zlámalové jsi ale buď maman, nebo samostatný. Nesmysl.

Nezpochybňuji, že mladí celkově vzato déle zůstávají u rodičů – odmítám ale primitivní interpretace. Pamatujme, že stoupá počet vysokoškoláků, jen mezi lety 2000 a 2010 dvakrát. Zároveň se zlepšuje dojezdnost za studiem: vysoké školy míří do regionů a díky žlutým autobusům a levným ojetinám lze i větší vzdálenosti pohodlně překonávat třeba několikrát týdně. To mimochodem platí i pro cestování za prací. Zlámalová ne moc přesvědčivě tvrdí, že je bydlení levnější než dřív – jenže ho neporovnává s padající cenou a rostoucí snesitelností dojíždění.

Zároveň si lidé déle hledají životního partnera – jehož nalezení je významným nakopnutím k opuštění hnízda. Na rozdíl od vševědoucích dam zmíněných v úvodu nevím, jak to interpretovat: může to být větší zodpovědností, může to být úbytkem společenského tlaku, může to být horší (i kdyby jen subjektivně horší) socioekonomickou situací – nevím. Odpálit to jako „dětskost“ je hloupý ageismus, zevšeobecnění, které si nedovolí ani Tomio Okamura o Romech.

Pozor na „velmi jednoduché rovnice“

Předsudky Šiklové vůči mladým blednou před ekonomickou „analýzou“ Zlámalové, která píše: „Počet mamánků ale přímo ohrožuje prosperitu země. Platí velmi jednoduchá rovnice: čím víc mamanů, tím horší konkurenceschopnost i úroky ze státních dluhů. Davy nesamostatných rostou směrem ze severu na jih a ze západu na východ.“

Za prvé, Zlámalová objevila korelaci, ne kauzalitu. Za druhé, ani ta korelace v Česku neexistuje. Když si prohlédnete grafy v úvodu článku, zjistíte, že od počátku krize počty českých „mamanů“ mírně klesají, zatímco v boomech devadesátých a nultých let rostly.

Při pohledu na celou Evropu už lze skutečně vytušit nějakou souvislost mezi počty mamanů a stavem hospodaření země, jenomže z jedné mapky, na kterou se odkazuje Zlámalová, stěží poznáme jakou přesně. Může za samostatné mladé a zároveň dobře hospodařící vlády duch protestantství? Nejsou červené a oranžové stále spíše zemědělské země, kde častěji žijí tři pokolení na jednom gruntu? Těžko říct, ale není chyba přiznat si, že nevíme – chyba je stavět na tom šablonovité příběhy.

Nakonec si dovolím zpochybnit samotný souboj mezi národní prosperitou a údajně přežitými rodinnými modely. „Nevést ještě kolem pětadvaceti vlastní domácnost je zvrácené,“ píše Zlámalová. Není. Zkoumejme, jaké překážky mladým brání v osamostatnění – ale neodsuzujme lidi, kteří z důvodů, které neznáme, s takovým krokem váhají. Zvrácené je vést totální válku za prosperitu na všech frontách, včetně té rodinné. 

Sluníčkem zeď neprorazíš

25. 4. 2014

Podle praporu „Dělej, co miluješ!“ poznáte užitečné idioty „zlých“ kapitalistů.

Ta ironie: obdivuju podnikatelské samorosty. Jen v posledních týdnech jsem se dojal příběhy Blanky Milfaitové, která v šumavském Srní vaří prý nejlepší marmelády na světě, Jana Paroubka, stavitele hausbótů, a Lucase Popa, tvůrce úspěšného simulátoru pasové kontroly. A přesto jsem se v tu samou dobu dostal na seznam nepřátel hnutí za svobodu v práci – nebo doslovně lidí, kteří pokřikují na Tomáše Hajzlera, českou tvář tohoto hnutí.

Na seznam hejtrů určitě patřím a jsem na to pyšný. Svoboda v práci – možnost vybrat si priority, příležitost dělat náročné volby a nést za ně zodpovědnost – je pro mě důležitá. Zároveň ale budu pokřikovat na lidi, kteří z jednoho z několika možných přístupů k práci udělají jediný ideální. Nebo ho dokonce povýší na završení dějin: „Termín ‚Svoboda v práci‘ nechápu ani tak jako myšlenkovou školu či podnikatelský směr, ale spíš jako nevyhnutelnou fázi, do které lidstvo pomalu dorůstá,“ věští ve své (ne)definici sám Hajzler.

Pokud lidstvem myslí několik tisíc vyhořelých japíků v Praze, Brně a Ostravě, kteří hledají změnu, pak do téhle fáze opravdu dorůstá (i když ne nevyhnutelně). Pokud lidstvem myslí sedm miliard lidí, pak ho můžu ubezpečit, že většina z nich řeší úplně jiné věci, než jestli našli svůj šťastný „důlek“. A právě pro takové je myšlenka svobody v práci přeměněná v univerzální ideologii vyloženě nebezpečná.

Všiml jsem si, že Hajzler a spol. mají rádi citáty moudrých lidí, a tak než znovu popisovat popsané, podělím se o něco ze svých výpisků. Jsou myslím takové ironicky inspirativní.

Tohle hnutí není pro marný

Cala Newporta připomínám poněkolikáté, jenže jeho knihy So Good They Can’t Ignore You není nikdy dost:

„Základní ekonomická teorie říká, že pokud chcete něco, co je zároveň vzácné a cenné, musíte něco vzácného a cenného nabídnout na oplátku. To se dozvíte v první přednášce o nabídce a poptávce. Vyplývá z toho, že když chcete báječnou práci, musíte nabídnout stejně báječnou protihodnotu.“

Tomáš Hajzler sice nikde netvrdí opak, ovšem tuhle nepříjemnou tržní mechaniku předvádí jen z její veselejší stránky. Celé hnutí za svobodu v práci totiž ukazuje záda lidem, kteří nemůžou na trhu práce nabídnout žádnou pořádnou protihodnotu, protože nedisponují žádnou formou kapitálu – penězi, zkušenostmi, drajvem. Takových jsou jen v Česku miliony. Znuděný manažer může vzít úspory a otevřít na Letné pivnici, jakou viděl v Londýně, nebo studovat rok jógu v Indii a pak založit studio v Libni. Zato uklízečka, vychovatelka ze školky nebo zdravotní sestra tak leda zkusí po večerech prodat svoje tvořeníčko na Fléru nebo básničky na Palmknihách. Tu možnost mají a je to fajn. Nemůžete se ovšem kvůli pár šťastným příběhům tvářit, že to je univerzální recept na alespoň skromný úspěch nebo snad na sociální mobilitu. Někteří lidi jsou prostě na blbých stranách všech Gaussových křivek, což by z nich nemělo hned dělat untrmenše. Starší otevřeně diskriminační varování facebookové stránky Svobody v práci před vpouštěním průměrných lidí do firem ukazuje, jaké šance mají v téhle utopii. Stejně blbé jako na trhu bez přívlastků, proti kterému se hnutí vymezuje.

(Vlastně horší, protože i takový zlý továrník Henry Ford dělal z nijak zvlášť nenadaných chlápků nadprůměrně placenou pracovní sílu. Námět na grotesku: Hajzler v továrně na Ford T přesvědčuje dělníky, že mají nechat lopoty a najít si svůj důlek.)

Netrap se, že tvoje práce nedává smysl – stačí, že tvůj život ano

Kvůli všudypřítomnému principu nabídky a poptávky se může snadno stát, že po odchodu z dobře (nebo aspoň nějak) placené „práce nahovno“ budete mít paradoxně méně příležitostí dělat to, co dává vašemu životu smysl a přesah. Jak píše James Shakespeare v krátkém blogu Don’t worry that your job is pointless:

„Neužírejte se tím, že vaše zaměstnání není bůhvíjak užitečné, obětavé nebo ctnostné. Prostě své sebevědomí nestavte na takové práci. Zaměstnání poskytuje prostředky pro konání dobrých skutků, ale ne nutně taky příležitosti.“

Občasný nákup Nového prostoru pochopitelně není odpustkem za vaření pervitinu – pokud jste ovšem příčetní, snad poznáte hranici, po kterou až Shakespearova rada platí. Osobně věřím, že leží dál, než míní bojovníci proti „bullshit jobs“.

Kdo má prospěch z toho, že vám práce nepřipadá jako práce?

Poslední rok nebo dva se do mě vkrádá podezření, že deklarovaná snaha o svobodnější práci může paradoxně vést k nesvobodě lidí a budování demokratičtějších firem k nerovnější společnosti. S veřejnoprávní vyvážeností teď budu citovat libertariána, konzervativce a marxistku, všechny v nečekaném souznění:

Po materiální i společenské stránce se zdá, že technologie zmenšují rozdíly mezi bohatými a chudými. Kdyby se Lenin prošel po kancelářích Yahoo, Intelu nebo Cisca, pomyslel by si, že komunismus zvítězil. Všichni nosí stejné oblečení, pracují ve stejných kancelářích (nebo kubiklech) se stejným vybavením a oslovují se křestními jmény. Všechno by vypadalo přesně tak, jak Lenin předpověděl – do chvíle, než by se podíval na jejich bankovní účty. Ejhle!

Tolik investor Paul Graham ve starším blogu Mind the Gap. Citace je sice o technologii, ale ideologie svobodných firem může fungovat jako podobná zástěrka. Viz příklad e-shopu Zappos, o jehož lidumilském étosu a šéfech v džínách a tričku vyšla kniha v Hajzlerově nakladatelství – a kde se přitom příchod na plac opožděný o pět minut trestá propouštěním. Což bych jako továrník klidně zavedl taky, ale netvářil bych se při tom, že jsme všichni jedna rodina.

Sociolog Zygmunt Bauman v knize Tekutý dohled bryskně píše o tom, jak využít k cílům společnosti „celou podřízenou osobnost a veškerý její čas“. Osobní vášeň má na pracovníky podobně ohlupující účinek jako mrkev přivázaná k dlouhé tyči na osly:

[V současnosti se oceňují] bytostně „iracionální“ schopnosti iniciativy, touhy po dobrodružství, experimentování, asertivity, emocionality a vyhledávání požitku a zábavy. Jestliže Bentham spatřoval klíč k úspěšnému řízení v omezení možností, jež jsou k dispozici chovancům panoptika, na základní alternativu tupé práce nebo ještě tupější nudy, každodenní misky ovesné kaše nebo hladovění, pak dnešní manažeři hodní svého jména by v takovém režimu spatřovali odporné a hloupé mrhání kapitálovými zdroji, které se skrývají v osobních idyosinkraciích a které rostou s jejich variacemi. Těmto manažerům, poslušným ducha doby, by připadalo neomluvitelně iracionální spoléhat pouze na lidskou racionalitu a potlačovat nezvladatelné emoce. (…) [H]lavním cílem [je] využít celou podřízenou osobnost a veškerý její čas k cílům společnosti. Toto uspořádání je vnímáno, nikoli bezdůvodně, jako tisíckrát praktičtější a výnosnější než drahá, těžkopádná, restriktivní a příliš pracná panoptika.

Veselý marš do klícky pod Hajzlerovým praporem „Dělej, co miluješ“. Drtivou kritiku tohoto hesla nabízí magazín Jacobin:

Dělej, co miluješ, a už nikdy nestrávíš ani jeden den prací! – Než podlehnete tomuto omamně hřejivému příslibu, je naprosto zásadní zeptat se: „Kdo má ve skutečnosti prospěch z toho, že mi moje práce nepřipadá jako práce?“ Historik Mario Liverani připomíná, že „funkcí ideologie je prezentovat vykořisťování tak, aby se zalíbilo vykořisťovaným a přišlo výhodné znevýhodněným“.

Pointa Miyi Tokumitsuové je mrazivá: když svou práci nebudete považovat za opravdovou práci, stěží si řeknete o řádnou odměnu nebo schůdnou pracovní dobu. Tím snížíte obecné standardy a paradoxně připravíte jiné lidi o možnost pracovat a žít podle svých představ.

Můj závěr není tak temný. Budu dál fandit lidem, kteří se rozhodli jít cestou některého z několika takzvaně svobodných přístupů k práci, a kterým to šlape k prospěchu jich samotných i jejich okolí. Příklady jsem zmínil v úvodu. Trh s prací je ale příliš složitý na to, aby jeho problémy – strukturální nezaměstnanost, nerovné šance, odcizení od produktu vlastní práce a další – mohla vyřešit jednoduchá ideologie, kterou zastává Tomáš Hajzler spolu se svými následovníky. Sluníčkem zeď neprorazíš. Nekritické prosazování svobody v práci jako univerzálního řešení může paradoxně některé už tak dost bité lidi vehnat do ještě většího neštěstí.

Rusák je cigoš lepších lidí

9. 5. 2014

Jakmile jde o Rusy, paušalizace a kolektivní vina nesmrdí ani liberálně ekologickým politikům.

„Nic mě nezabolí tolik jako ten pocit úlevy, když jdu po ulici, zaslechnu v zádech kroky, začnu se bát, ohlédnu se – a uvidím bělocha.“ V roce 1993 se takhle vyznal aktivista Jesse Jackson. Dokonce i černocha a celoživotního bojovníka za práva Afroameričanů trápily hluboko vštípené předsudky vůči černochům. Jiné předsudky pronásledují mě a nějaké asi každého, kdo není svatý. Problém je, když zášť přestane být soukromou třináctou komnatou a princip kolektivní viny se stane politickým nástrojem.

Občas to přichází z nečekaných stran. Kdyby komunistka Marta Semelová chtěla od českých hranic vracet bez výjimky všechny Američany, byl by z toho poplach a výsměch zároveň. Podobně asi, kdyby se Tomáš Vandas dožadoval „zastavení vstupu německého byznysu a kapitálu do ČR.“ Drsné by bylo, kdyby chtěl Tomio Okamura zmrazit konta občanům arabských zemí „s cílem prověřit legálnost těchto vkladů.“ Jenže nikdo z tradičních českých šupsnimidojednohopytlistů nic takového nenavrhl. Martin Bursík, Michael Kocáb, Luboš Dobrovský a Jaromír Štětina ano. Pro Rusy – přesněji pro občany Ruské federace.

Když nedosáhnem na velký, pojďme dobít malý

Otevřený dopis premiérovi je sice pár týdnů starý, ale má o něm smysl psát i se zpožděním: médii probublal bez většího bugru a aktuální výročí konce války připomíná taky začátek nejmasivnějšího uplatňování kolektivní viny v moderní české historii. Dobrá příležitost pro kontemplaci nad tímhle principem – o nic jiného přece nejde.

Právě pětačtyřicátý pěkně ukázal, že se kolektivní odsouzení vždycky nejhůř dotkne slabých, chudých a bezmocných. Ani dnešním petentům nedochází, nebo je jim v horším případě jedno, že by navrhovaná opatření silněji než na Putinovy podržtašky dopadla na demokraty před Putinem utíkající. Pro nás jste špioni všichni, na vízum i azyl zapomeňte.

Stejně tak nás, signatáře dopisu nezajímá, že má spousta ruských občanů v Česku zcela legální byznys a ve svých obchodech nebo restauracích platí české zaměstnance a české dodavatele. K penězům na svých kontech by se dostali až po prokazování, že jim tam nesype rubly Federální služba bezpečnosti. Čert ví, jak by se to zkoumalo: agenti nejsou lamy, aby jim na účet chodil trvalý příkaz centrály nadepsaný пятая колонна.

LES víc hnědý než zelený

Zkrátka: jakmile jde o Rusy, z řetězu se v českém veřejném prostoru snadno a bez ostudy utrhnou i lidé jinak citliví na paušalizace. Čertím se nad tím několik týdnů a několikrát jsem zaslechl týž strašný argument: nevadí nám Rusové, vadí nám Rusáci. Leonid Brežněv byl sice původem Ukrajinec, ale naštěstí můžeme říct, že to byl Rusák. Stalin byl Gruzínec, ale taky Rusák. Salónní variace na lidový motiv „slušní cikáni mi nevadí, vadí mi ci-go-ši.“

Mohl bych se rozepsat o tom, že jsou Rusové taky jenom lidi, ale nebudu si hrát na amorka. Klidně Rusy nebo Rusáky nenáviďte. Sami si kazíte život.

Zkuste ale přijmout myšlenku, že i když je Rusko rozpínavé, nepřítelem nejsou Rusové. Nepřítelem je ta rozpínavost, vyživená postfašistickou ideologií, kultem těla a kultem pořádku, šovinistickým nacionalismem, mačismem, samodurskou mentalitou, neonacistickým skinheadstvím a tak dál. Nic z toho není ruský vynález ani ruská specialita, jen si 46 milionů ze 110 milionů ruských voličů vybralo prezidenta, který to zosobňuje. Další se třesou do funkcí třeba v Maďarsku nebo na Slovensku.

Je snadné (a líbivé) Rusy obracet na hranicích. Daleko těžší je zastavit tuhle rozlitou myšlenkovou stoku. A zůstat sami imunní vůči svodům primitivního šovinismu, který dělá ze zášti program. To se bohužel očividně nemusí podařit ani lidem z LESa, strany, jejíž název začíná nálepkou „liberální“. Strach z Putina je pomalu nutí myslet jako Putin sám.

Dlouho jsem měl za to, že občanská a lidská práva nemají nikde za našimi hranicemi takové nepřátele jako přímo tady v KSČM, DSSS a Úsvitu. Platí to pořád. A právě proto by mě podobně jako Jesseho Jacksona mrzelo, kdybych jednou musel pocítit úlevu, že těm právům dýchá v temné uličce za krk „jen“ Okamura, a ne Bursík.

Europoslanec Pyrrhos Mach

30. 5. 2014

Pro stranu, která se navenek projevuje vulgárně a dogmaticky, je jeden mandát strop.

Milí svobodní, zisk jednoho křesla v Evropském parlamentu je šálivý úspěch. Na jednu stranu jste poprvé překročili pětiprocentní klauzuli. Sice jsem se na tom svým hlasem nepodílel, ale mám z toho radost, protože protržní strany do parlamentů patří. Na druhou před pěti lety oslovila ODS s podobným programem ve stejných volbách devětapůlkrát víc voličů. Navíc tenkrát protiunijní síly tříštila Jana Bobošíková, jejíž Suverenita pořád získala o dvacet tisíc hlasů víc než letos vy.

Takže buď můžete oslavovat svůj první mandát a plácat se po ramenou, jací jste MACHři, nebo můžete zkoumat, proč jste dobyli jen tak málo z obrovského prostoru, který teď na pravici je. Moje omezená zkušenost napovídá, že tentokrát to nelze jednoduše svést na nedostatek peněz nebo strach z propadnutí hlasu. Od nikoho z mých váhajících exmodrých známých jsem už neslyšel: „ty neznám“ nebo „stejně se tam nedostanou“. Od všech ale v různých formách: „Když oni jsou nějací divní.“ Za což nemůže nějaké spiknutí levicových médií – každá strana vám ostatně může závidět podporu, jakou máte třeba v Reflexu – ale jen a pouze vy a chování vašich členů.

Matematičtí olympionici ve čtvrté cenové

Vaše veřejné vystupování se dá často popsat čtyřmi slovy: vysoké IQ, nízké EQ. Solidní schopnost kritického myšlení spojená s naprostou neschopností zachovat dekorum. Jako matematičtí olympionici, kteří se poprvé seznamují s alkoholem.

Váš předseda udělal v nejdůležitější předvolební debatě svému sousedovi v jeho závěrečném vystoupení parohy (1.01.02). Člen republikového výboru Roman Kříž zaplatil ubohé billboardy Rompyj není sexy, vyvedené ve stranických barvách. Pardubický lídr loňských voleb a pětka z letošní kandidátky je notorický troll a podobně jako spousta dalších členů důsledně skloňuje Brusel podle vzoru prdel, pokud zrovna nejede zmrdy a blby.

Je to o to větší problém, že na každou libertariánskou stranu se zákonitě nabalí podivíni, kteří mají problémy s pravidly. Jasně, všichni jsou dospělí a svobodní a vy nemůžete za způsob, jakým se chovají vaši příznivci v on-line i off-line diskusích. Jenže pokud chcete být hlavní stranou na pravici, o to důležitější je neustále vysílat signály, že aspoň lidé na volitelných pozicích nejsou tlupa mačistických postpuberťáků, gun freaks a konspiračních teoretiků. Že nejste divní.

Nápověda: pětadvacetiletí „rurální IT mogulové“, jak vaše myslitele kdosi pronikavě označil v jedné diskusi, vzbudí důvěru leda u dvacetiletých rurálních IT mogulů.

Ideologie je vítaná, dogmatismus ne

Zatímco čtení Friedricha Hayeka nebo Tylera Cowena přináší potěšení z nepředpojatého přemýšlení, u vás se dá snadno nabýt pocit, že se někde na ústředí rozdávaly taháky se síťovým diagramem o dvou, nejvýš třech milnících:

Co může za války na Ukrajině, v Kosovu, v Egyptě? Je to jednoduché. Konflikt vzniká tím, že „EU na dovoz zboží ze států za hranicí uvaluje cla a jiné bariéry. Slibuje jim mlhavou perspektivu členství v EU, když přijmou všechny evropské regulace od zákazu žárovek přes regulaci hlasitosti vysavačů po kvóty na počet žen v dozorčích radách firem,“ píše Petr Mach. Jeden by věřil, že má stěnu polepenou novinami a ty vysavače a kvóty z nich na něj v noci září.

Proč Evropa (údajně) zaostává za zbytkem světa? „Kdyby si evropský myslitel objednal knihu z USA, zaplatil by za ni v důsledku politiky EU na rozdíl od přemýšlivého Pákistánce clo větší, než je cena knihy. Proto raději čte jen evropské knihy.“ Přemýšlivý Evropan Jiří Payne nezná celní sazby (v Evropě nula, v Pakistánu deset procent) a patrně ani internet.

A pak to „poškození“, rozuměj docela krotký rozhovor v Lidovkách, při kterém zvládla sama sebe znemožnit kandidátka do Evropského parlamentu Tereza Sladkovská: „TS: Ve straně jsem se seznámila s klasickými ekonomy a ti mi řekli, že když spolu státy obchodují, tak spolu neválčí. (…) LN: Balkánské státy měly společný trh a sedm let spolu válčily. TS: To nevím, jak to bylo s tím Balkánem. Ale věřím tomu, že když státy mají ze vzájemného obchodu velký výnos, chovají se jinak.“ Takže tahák se ve straně přece jen rozdává, ale bohužel, na porozumění komplikovanému světu očividně nestačí.

Vzpomínáte, jak trapní jsou komentátoři, kteří všechny svoje texty krkolomně vedou k závěru „může za to Klaus?“ Tak stejně trapné jsou tyhle konstrukce. Nikde ve vašem programu nestojí, že si trh vyřeší vše. Ostatně není tam téměř nic, co by dřív nenabízela ODS nebo TOP 09. Tak proč tak často vystupujete jako dogmatici srovnatelní s těmi komunistickými?

Na rasisty se nepomrkává, stejně utečou za jinými

Mnohem víc životů než zákaz edisonek v Česku i Evropě omezují předsudky a otevřená či skrytá diskriminace. Někde v srdci libertariánské ideologie je přitom přesvědčení, že lidé mají být hodnoceni podle svých dovedností a své práce, ne podle svého původu.

Se svým protiochranářstvím stejně nikdy nebudete přitažliví pro šedé skráně požadující „práci pro naše“ a maloměstské hodnoty povinné pro všechny. Tak proč pořád tak hloupě pomrkáváte na rasisty a homofoby, když vám je stejně přetáhne Úsvit a KDU-ČSL? Proč ten vyhýbavý přístup k registrovanému partnerství? Proč váš oficiální facebookový účet oglosoval Prague Pride „(…) ta neskutečná touha se projevovat ostentativně o něčem vypovídá. A takovému chování fandit nebudeme(…)“? (Hlavně, že „provolávání hanby“ na José Manuela Barrosa ostentativní není.) Proč jste z tisíců dotovaných organizací vytáhli na plakát právě Romeu?

Petr Mach přece taky napsal, že „Romové mají jako každá jazyková menšina těžší situaci než většina,“ což by si momentálně lajzlo jen málo jiných pravicových politiků. Vyberte si už jednu z těch dvou poloh a držte se jí. Chápu, že nemůžete beze zbytku přijmout zeleně-liberální doktrínu, protože pak už byste nebyli libertariáni, ale zkuste se někdy začíst třeba do toho Cowena. Ukazuje, že docela dobře jde být protržní a přitom nebýt zapšklý testosteronem poháněný maloměšťák.

Buď divní, nebo úspěšní

Můžete si nechat program, jen změnit styl, mít brzy patnáct procent, podílet se na vládě, rušit daně a vyhlášky, mluvit do mezinárodních smluv. Nebo můžete brát šálivý úspěch Petra Macha jako potvrzení toho, že máte zůstat sví, a dál čelit oprávněnému výsměchu i od lidí, kteří jsou pro nízké daně a štíhlý stát. – Je to vaše svobodná volba.

Naše rozumná neideologická ideologie

6. 6. 2014

Kdo si nepřipustí, že má ideologii, je na nejlepší cestě stát se dogmatikem.

„Rozumná energetika v rozumné EU.“ Je úplně jedno, čí ten billboard na průtahu Zlínem je, protože v pěti slovech vystihuje myšlenkovou náplň ANO, TOP 09, lidovců, LESa a podstatných částí ODS, ČSSD, zelených i pirátů. Už žádné ideologie, už jen slušné kandidáty, rozumné kroky a chytrá řešení, aby bylo líp.

Naše rozumná neideologická ideologie – píšu „naše“, protože to, že ji dokážu rozeznat a být k ní kritický, ještě neznamená, že ji nevyznávám – nemá žádné svoje posvátné knihy a manifesty. O to přirozeněji vypadá a tím je rafinovanější. Kritici o ní říkají, že je prázdná, ale to není pravda. Je plná dogmat, o kterých rozumní lidé roku 2014 nepochybují. Rozumní kandidáti je vytěžili v kampaních do Evropského parlamentu a vytěží je zase na podzim při volbách do zastupitelstev:

V každém člověku i národu dříme jedinečný potenciál, který je nutné najít, rozvinout a zúročit.

Každý jedinec by měl mít nějaký životní sen a projekt.

Iniciativa je chvályhodná. Dělat aspoň něco je lepší než nedělat nic.

Existuje jakýsi neurčitý pokrok, už ne směrem k nějaké utopii, ale směrem od minulosti s jejími (údajnými) nedostatky a jejími ideologiemi.

Neexistuje nic jako prvotní hřích. Společenské problémy pramení z nedostatku nástrojů či informací a jsou v zásadě řešitelné technologickými inovacemi, osvětou, zákony a daňovým mixem. (O „nedostatku“ jako hlavním zdroji zla skvěle píše Umair Haque v článku Let’s Save Great Ideas from the Ideas Industry. Viz také pasáž o ideologii české strany zelených v eseji Občanská společnost v kastrujícím objetí Ondřeje Slačálka).

Chytří lidé a chytrá řešení si zaslouží ocenění.

Ekosystémy zachycované na obrazech éry romantismu – hory, lesy, divoké řeky – mají zvláštní hodnotu a je nutné je chránit na úkor jiných ekosystémů.

Čistota je božský princip. Stojíme o čisté politiky, čisté zdroje energie, čistý pracovní stůl a čistá střeva.

Sebezohavování, užívání drog, porody doma nebo poslouchání šarlatánských léčitelů je svobodnou volbou každého. Zákazy nefungují.

Gambling není svobodnou volbou a zákazy fungují.

Trh může rozhodovat o tom, kdo bude jíst a kdo ne; kdo bude bydlet a kdo ne; kdo bude mít partnera a děti a kdo ne; ale neměl by rozhodovat o _____ (doplňte svůj koníček).

Staré by mělo ustupovat novému, ale neplatí to o _____ (doplňte obor, ve kterém pracujete, oblíbený architektonický sloh atp.).

Nikdy nikdo nic nepokazil tím, že se označil za liberála.

Vyznavači ideologií 19. a 20. století – hlavně socialisté a konzervativci – jsou voľací čudní: nejspíš pomatení, možná nebezpeční, určitě nerozumní.

Každý by měl co nejvíc cestovat, protože cestování otevírá oči. Rozuměj: utvrzuje v této ideologii.

Pro někoho, kdo vyrůstal po roce 1989, je to výčet naprostých samozřejmostí. Pro lidi z let 1950, 1850 nebo 1750 by to byl seznam nesamozřejmých myšlenek, legračních a nebezpečných zároveň.

Ideologii máte určitě. Nejste ale taky dogmatici?

Nemám v úmyslu se nikomu kvůli takovým názorům posmívat. Jen pár připomínek:

Za prvé, i když se to nezdá, taky tahle naše rozumná ideologie způsobuje neštěstí a „collateral damage“. Nestaví vyhlazovací tábory, ale lidé se například (v mnohem menší míře) vyhlazují sami na nebezpečných cestách za jedinečnými zážitky nebo se trápí, když se jim nedaří dojít naplnění, anebo jsou celoživotně znevýhodněni svou nízkou inteligencí. To vše vnímáme jako přirozené a neovlivnitelné věci, ale je zatím mnohaletá ideologická indoktrinace učící hodnotám a tužbám. (O nenápadné krutosti ukryté v liberálním individualismu krásně píše Michel Houellebecq v románu Elementární částice. O tužbách jako nástroji ideologie poutavě mluví Slavoj Žižek v loňském filmu.)

Za druhé, předvolební posměch kupříkladu Janu Kellerovi nebo Petru Machovi za to, že jsou ideologové, už byl otravný. Samozřejmě, že to jsou ideologové! Stejně tak ale Ondřej Liška nebo Luděk Niedermayer. Co má být? Za posledních sto let vládli v USA i Británii ideologové nalevo od Kellera i napravo od Macha a díky dvěma geniálním vynálezům, kterými jsou dělba moci a volby, jejich šlápoty zase zarostly travou.

S tím souvisí třetí a poslední připomínka: lidé často prskají „ideolog“, ale myslí přitom „dogmatik“. Dogmatik ignoruje věcnou kritiku, názor si dělá dřív, než zná fakta, a navíc nemusí říkat pravdu, protože přece má Pravdu.

Takový dogmatik je pěkně nebezpečný ptáček, přitom žije úžasně pohodlný život bez pochyb a pocitů viny. Přesvědčte se o tom sami: stačí odmítat, že váš pohled na svět dává dohromady ideologii, a trvat na tom, že je zkrátka rozumný. Dál už to půjde samo.

Chomsky: Byznys nestojí o volný trh, byznys stojí o moc

13. 6. 2014

Noam Chomsky v Olomouci mluvil o socializaci ztrát a privatizaci zisků nebo o uchvácení státu – nic z toho není pro publicisty hlavních médií takové téma jako poměřování disidentských pinďourů.

Pozvali si anarchistu, ale zpochybňoval jim autority: Noam Chomsky v Olomouci nadhodil, že byli v osmdesátých letech disidenti v zemích pod americkým vlivem pronásledováni hůř než ti východoevropští. Pokud české disidenty chováte v úctě, můžete na to reagovat třemi způsoby:

Připomenout, že to není tenisový žebříček. Nedává smysl srovnávat odvahu a utrpení odpůrců jedné totality s oběťmi položenými jinde. Dává smysl je srovnávat s těmi, kteří se vycukali v jejich bezprostřední okolí. Ani utrpení Salvadořanů přece nebylo „nijak výjimečné“, když je porovnáte s mučením odpůrců Césara nebo Tiberia. – Bohužel, takovou věcnost a zdrženlivost projevilo minimum komentátorů, čest Petru Honzejkovi a pár dalším.

Vyvrátit Chomského tvrzení. – Což je těžké, protože Chomského výroky z tiskové konference jsou sice drzé, ale věcně správné. Navíc tím přistupujete na hru a potvrzujete, že je takové srovnávání v pořádku. A tak Jan Jandourek zbytečně a kontraproduktivně připomíná Zvěřinu, Wonku nebo Coufala: vždyť Chomsky neříká, že čeští disidenti netrpěli a neumírali.

Napadnout Chomského ad hominem. – To by bylo jalové i v polemice s dredatým rozumbradou ze squatu Připálená fajfka, ale mezi českými publicisty tenhle postup převládl. S nálepkami „intelektuálně bezcenný“ „arogantní blb“ a „vřed“ z „bostonské kavárny“ popisující „rozdíl mezi šimpanzem a mravencem“ jsme zažili revival výronů z protektorátní Národní práce.

Vlastně je fajn, že média jako Reflex nebo Neviditelný pes hájí Havla s Uhlem. Nějaký americký anarchista by ještě mohl zpochybnit romský holocaust: podle logiky „to jsou naši nepřátelé a cizí levičák nám je okopávat nebude“ by možná Parlamentní listy uspořádaly sbírku na památník v Letech. – Švanda, ale bohužel v té vřavě zanikly důležitější věci, o kterých v Olomouci Chomsky mluvil.

Bohatí a mocní se chrání před trhy, seč můžou

Doposlouchat Chomského vystoupení v kině Metropol až do druhé hodiny je sice pracnější než ocitovat pár bomb z ČTK, ale pokud vás víc než rozškrábávání starých bebínek zajímá současnost, měli byste si s tím na rozdíl od většiny publicistů tu práci dát. Kromě našich svatých totiž Chomsky zpochybňuje například dva názory zažité v Česku přinejmenším stejně silně jako v Americe, o které hovořil.

Prvním je stereotyp, že bohatí a úspěšní byznysmeni stojí o co nejvolnější trh, nízké daně pro všechny a další pravicová zaklínadla, protože malý stát a úspěch jdou přece ruku v ruce: „Bohatí a mocní se chrání před trhy, seč můžou,“ říká ale Chomsky v devětašedesáté minutě. „Byznys nestojí o volný trh, byznys stojí o moc,“ doplňuje za chvíli.

Pouštět to v nekonečné pásce všem pidiživnostníkům, kteří volí ANO, protože Andrej Baťa Babiš přece není jako politik, maká, zná starosti podnikatelů a má stejné zájmy! Ani omylem: plejtvák a plankton jsou sice oba od P a žijou v moři, ale těžko o nich mluvit jako o soudruzích.

Několik minut nato potom Chomsky šťourá do kultů podpory podnikání:

„Dalším tržním principem je, že když investujete dejme tomu do firmy, ta firma jde do rizika a nakonec uspěje, náleží vám zisk. Ne tak v naší společnosti! V té daňoví poplatníci investují po celá desetiletí třeba do počítačů nebo internetu, ale když z toho vypadne něco ziskového, peníze nejdou nazpátek k daňovým poplatníkům. Jdou za Stevem Jobsem nebo Billem Gatesem. S trhem to nemá nic společného.“

Jobs nebo Gates nejsou dobrými příklady „suckers“, v českých podnikatelských inkubátorech a na seznamech příjemců dotací byste našli myriády lepších. Nepochopte mě špatně: nehejtuju je, jen žasnu nad tím, kolik lidí od zelených po modré tak snadno přijímá názor, že inovace jsou něco univerzálně pozitivního a stát by je měl podporovat. Jen málo nás v tom dokáže zahlédnout netransparentní a mlhavě obhajovaný přesun veřejných peněz do soukromých firem.

Slabé mozky pod ochranným štítem hlavního názorového proudu

Socializace ztrát a privatizace zisků, uchvácení státu, ale třeba taky rozmach vládního špehování – zkrátka nic z toho, o čem Chomsky v Olomouci hodinu a půl bystře mluvil, není pro publicisty hlavních médií tak důležité téma jako poměřování disidentských pinďourů. Připomínání komunistických zvěrstev je bezpečné pole: nevyžaduje kritické myšlení, velký rozhled ani odvahu. Pustit se zato do sebemenší kritiky současného ekonomického a politického systému nebo tzv. rozumných názorů chce kuráž, protože to přece dělávají mašíblové. A když vaši chabou argumentaci – viz všechny ad hominem plivance – nebude bránit ochranný štít hlavního názorového proudu, snadno se přijde na to, že jste vlastně trouba.

Úzkost, jaká na některé české komentátory padá z pomyšlení na myšlení, vystihuje text Ať sem lidé jako Chomsky nejezdí. Náš výklad minulosti je posvátný, každá nepravdivá pomluva vhodná k potření protivníka dobrá, poslouchání jiných názorů – nebo i našich názorů, jen jinak zabalených – narušuje naši komfortní zónu. Neobtěžujte nás svou nechutnou přítomností, my chceme klid na práci. Ať sem radši jezdí lidé rozumní, pro které dějiny skončily rokem 1989. My se jich budeme ptát na to, jak jim chutná české pivo a jak se jim líbí české holky. Víc nechceme a neumíme.

Opouštění komfortní zóny je nová komfortní zóna

20. 6. 2014

Chovat se jako blázen nebo vyložený debil vyžaduje stále méně odvahy. Největší rebelové se drží zpátky.

Rovnou přiznávám, že jsem opouštění takzvané komfortní zóny ještě před rokem sám propagoval coby zdravé otužování – ale jak to tak s buzzwordy bývá, nějak se nám to vymklo z kontroly. Z komfortní zóny se stala mlamojská představa sedmého kruhu pekla, o její škodlivosti vycházejí články, o jejím opouštění blog, a dokonce se můžete zúčastnit kurzu, na kterém podstoupíte přesně to, co podstupovat nechcete.

Jsou to sice vaše peníze, váš čas a vaše důstojnost, ale než pod dohledem nějakého hipsterského gurua začnete běhat pozadu nebo jíst jogurty vidličkou, rád bych vám připomněl tři drobnosti.

1. Nejde o kvantitu, ale o kvalitu

Pokud je pro vás život něčím víc než sběrem zážitků, pak není důležité být mimo komfortní zónu co nejčastěji, ale spíš správně poznat moment, kdy z ní vystoupit.

Poutavý příběh o tom, že se dá hrdinství trénovat nošením černé tečky na čele, bohužel naráží na fakt, že tečka samotná vás nenaučí rozlišovat dobro od zla nebo podstatné od nepodstatného a že mezi lehounkým sebezesměšněním a hlubokým sebezapřením zeje propast. Můžete si malovat tečku, pít čaj z cukřenky nebo psát e-maily tužkou – ale až budete široko daleko jediní, kdo může dát dýchání z úst do úst zapáchajícímu bezdomovci, stěží vám takový trénink pomůže překonat odpor. Není diskomfort jako diskomfort.

Podobně je zbožným přáním, že časté opouštění komfortní zóny přispívá tvůrčímu myšlení. Když zalistujete knížkou Daily Rituals, zjistíte, kolik věhlasných spisovatelů, malířů nebo skladatelů bytostně nenávidělo dobrodružství. Žili usedlé pravidelné životy skoro bez vzrušení – tím jediným jim byla práce, ve které ovšem z komfortní zóny vystupovali všichni do posledního. Odmítnutí a posměch riskovali tím opravdu důležitým, ne klukovinami. Nejde přece o kvantitu, jde o kvalitu.

2. Čím méně komfortu, tím víc konformity

Žijeme v éře liberálního individualismu, ve které každý rozumný člověk maximalizuje svůj potenciál a uskutečňuje svoje sny, jde do všeho naplno… a tak dále, sami si doplňte další fráze osobního rozvoje. Podstatným rysem téhle ideologie je, že si máte jít za svým a na ostatní při tom brát jen ty nejnutnější ohledy. A přesně tohle přece káže mnoho pryčzkomfortnízóny guruú: buďte víc chucpe. Dívejte se cizím lidem do očí, dokud neuhnou, jděte si rozměnit drobné někam, kde mají ceduli „drobné nerozměňujeme“, lehněte si ostatním pod nohy. Chovejte se jako debilové.

Tím vším se ale vlastně učíte být konformnější. Snažíte se tak vyhovět společenskému očekávání, že máte být „zdravě“ drzí. Pokoušíte se tím připravit ostatní o záminku k posměchu, že jste málo troufalí. Z opouštění komfortní zóny se tak paradoxně stává docela nový druh komfortu. Být daleko ze své komfortní zóny znamená dostat hodně lajků na Facebooku a dostat hodně lajků na Facebooku je komfortní i konformní.

Nečinnost je najednou opovážlivější než zběsilá aktivita, větší odvahu než být crazy teď vyžaduje být zdrženlivým maloměšťákem, protože nic z toho vám lajky a uznání nepřinese. Stádo má z nudy a obyčejnosti strach. Ne náhodou je nejprogresivnějším módním stylem současnosti normcore, tedy „co nejnenápadnější oblékání“: takhle vypadá vzpoura proti individualismu.

3. Nejste vadní

Trápí vás, že žijete na „autopilota“? A dokázali byste vysvětlit, co to vlastně znamená a co přesně je na tom špatného – kromě toho, že to poplival někdo cool?

Stydíte se oslovovat cizí lidi? Výborně: být na ulicích a v call centrech ještě o něco víc nestydatých vlezků, už by na téhle planetě nešlo vydržet.

Nuda je nepostradatelnou složkou hlubokého života, ostýchavost a opatrnost jsou součástí mnoha výborných charakterů. Nejste vadní. Nenechejte si proto od zjančených děcek nakukat, že máte začít dělat ptákoviny, abyste opustili šablony. Je to past, zamaskované stádní myšlení: neustálé opouštění šablon je totiž nová šablona. Největší rebelové se umí držet zpátky.

Existuje mnoho dobrých důvodů pro opouštění komfortní zóny. Jen pamatujte na to, že cesta ke svobodě, štěstí a sebezdokonalení nevede přes žraní těstovin rukama a čištění zubů potmě. Což zní jako banální poučka, ale někteří to očividně potřebují připomenout.

Lety it be

8. 8. 2014

Vepřín na místě tábora v Letech je neocenitelný lakmusový papírek. Pravidelně ukazuje, komu všemu přijde zotročení celých rodin jako fér trest za nepřizpůsobivost.

Kdykoliv kdekoliv nadhodíte téma „vepřín v Letech“, hrozí to průšvihem, ve kterém se bude míchat zášť k Romům, obdiv k vládě pevné ruky, ocenění pracovních táborů jako efektivního „řešení“ společenských problémů a neznalost historie. Nic z toho čeští politici nemusí skrývat: v zemi, kde proticikánské žvásty slouží k prolamování konverzačních ledů, je být nekorektní vlastně korektní.

Přesto ale anketa Parlamentních listů na téma výkupu a likvidace vepřína rozhodí i otrlé. Třeba už tím, že ačkoliv v ní Tomio Okamura naplnil svoji roli zlostného burana, nejvíc chucpe nakonec byla předsedkyně Stálé komise pro rodinu, rovné příležitosti a národnostní menšiny a poslankyně ANO Radka Maxová. Tu zaráží, že Romové svým zemřelým bližním nevzdali čest „jako ostatní, po skončení druhé světové války“.

Fun fact: romský holokaust byl nejdůkladnější ze všech zdejších holokaustů. „Z původního etnika, které se skládalo z 6500 protektorátních Romů a nejméně 3000 sudetských Sintů a Romů, se vrátilo do osvobozené vlasti pouze 583 bývalých romských vězňů.“ Nebyl tedy pořádně, kdo by měl usilovat o památník, protože jednotlivci, kteří přišli o celé rodiny a vrátili se do společnosti nepřátelské před válkou i po válce, měli patrně dost jiných starostí. Maxová to asi nemyslela zle, nejspíš jenom neví, co mluví – zarážející ale je, že s tím může předsedat komisi pro národnostní menšiny.

Sluníčkový koncentráček

Okamura sám pak připomněl, že vězni v Letech nebyli „internováni na základě etnika, ale cikánského způsobu života“ a „v táboře nebyl nikdo nikdy zabit, lidé umírali v důsledku staroby a chorob“, takže „srovnávání je neúctou ke skutečným obětem holokaustu, ať už Romů nebo Židů, ve skutečných koncentračních táborech.“

Předseda Úsvitu se tím odkopal hned naněkolikrát. Přiznal za prvé, že je pro něj životní styl omluvitelnou záminkou pro internování celých rodin za plotem. Za druhé, že mu nepřijde divné násilím nutit k práci lidi nemocné nebo dost staré na to, aby zemřeli sešlostí věkem.

Za třetí je buď tak neinformovaný, že neví, že žádné ze třiceti dětí narozených v táboře nepřežilo, anebo tak odporně cynický, že to ví a přechází. Ty děti nesly jedinou „vinu“: že se narodily jako cikáni. Pro Okamuru je ale zajímavější než jejich osud to, že „velitel tábora bral svou služku a zřejmě milenku do kina“. Sluníčkový koncentráček.

Za čtvrté toho moc neví ani o „skutečném“ holokaustu. Jak připomíná kniha Krvavé země, jen malá část obětí zemřela ve „skutečných“ koncentračních táborech: víc jich bylo zplynováno v táborech vyhlazovacích, nebo je nacisté nechali vyhladovět či upracovat, nebo je zastřelili u jam. Ani „skutečné koncentrační tábory“ navíc zpočátku nevznikaly s úmyslem mukly vyhladit, jen je soustředit před tím, než se vymyslí, co s nimi dál. Tomu za protektorátu sloužily i Lety, které se tím součástí holokaustu staly. Nic na tom nemění skutečnosti, že v nich nikdo nikoho nezplynoval ani že je český stát ještě před okupací zřídil „jenom“ k ubytování otroků.

Nakonec Okamurovi připomeňme, že holokaust nevyčistil Evropu jenom od židovských spisovatelů, architektů, dívek v rozpuku a nóbl lidí, o kterých se natáčejí filmy, ale taky od milionů východoevropských ortodoxních Židů, kterých se „slušní lidé“ štítili. Jejich památku nijak neuráží úcta k památce 327 obětí Letů. Uráží ji to, že někdo kastuje zabité, utýrané a vyhladovělé podle toho, nakolik byli přizpůsobiví. Protože rasištinou řečeno: kdybyste bydleli vedle některých Židů z Haliče nebo Litvy, on by vás humanismus přešel.

Ostudu dokonal senátor Miroslav Krejča, podle kterého „vepřín v Letech nestojí na místě tehdejšího sběrného tábora, ale vedle něj“, a předseda KSČM Vojtěch Filip, který si myslí, že „zemědělská výroba mimo památník nikomu nepřekáží“. Jak ukazuje projekce půdorysu tábora do katastrální mapy na stránkách památníku, velká většina tábora stála v dnešním areálu vepřína. A jak zjistíte, když si na místo uděláte výlet: nejen, že vepřín překáží přímo na místě, ještě u čtvrt kilometru vzdáleného památníku se kvůli odpornému puchu nedá vydržet déle než několik minut. Pietní akce se proměňují ve fekální frašku.

Jede se dál

Kdyby podobné zlehčování a obviňování obětí, jaké předvedla Maxová a Okamura, znělo z německého parlamentu, vyvolalo by celosvětovou pozornost a statisícové demonstrace gegen nazis. V tom českém je to standard, národní svéráz. Údajná tyranie politické korektnosti totiž vypadá v praxi tak, že když zlehčíte jeden z dílků romského holokaustu a znevážíte místo největšího utrpení českých Romů na české půdě, vůbec nic se nestane. Namíchne se pár pravdoláskařů, ale vaše židle se nezachvěje, ani když z ní nakrásně řešíte lidská práva. Naopak si získáte nové fandy, protože masa zlostných křupanů slyší na výskyt slov „cikáni“ a „pracovní“ blízko u sebe, zatímco „podvýživa“, „tyfus“ a „transport“ je nechávají lhostejnými jak lahváč s dvojcifernou cenou.

Nic z toho ještě neznamená, že je odkoupení a zboření vepřína svatou povinností vlády, o které se nediskutuje. Jak několikrát připomněl její předseda Bohuslav Sobotka, ty stovky milionů korun se dají použít třeba na zlepšení sociálních podmínek ve vyloučených lokalitách. A pak taky můžeme být za vepřín cynicky vděční jako za užitečný lakmusový papírek, který pravidelně ukazuje, kdo všechno v sobě nosí sympatie k tvrdé ruce druhorepublikových fašistů a protektorátních nacistů. Pro koho všeho je zotročení celých rodin fér trest za nepřizpůsobivost. Pokud se totiž čímkoliv lišíte od většiny, je užitečné udržovat si o tom přehled.

Co říct prvňákovi, než půjde poprvé do školy

29. 8. 2014

„Už za devět let o tvojí kariéře, tvých příjmech a tvém místě ve světě definitivně rozhodne jediný test, ale zkus se tím nestresovat, čumáčku.“

Drahoušku,

ode dneška do svých osmnácti let strávíš víc než tisíc hodin učením matematiky, a to do toho nepočítám domácí úlohy. Přitom ať už bude o tvém osudu i o osudu dalších dětí ve vzdělávacím systému rozhodovat kdokoli, čísla a logika budou to poslední, co je bude zajímat. Ministr školství vás milerád nažene na školy s nejhorším uplatněním absolventů a bude při tom s vážnou tváří tvrdit, že to dělá pro vaše dobro. A když budou továrníkům chybět šikovní technici, nepřijdou s lepší nabídkou, jak by se dalo čekat: jen si poskuhrají, že jsou jiné obory moc lákavé. A politici budou přikyvovat, že by se s tím mělo něco dělat.

Vyrůstáš do světa, kde budeš mít bez angličtiny problémy i pod zvedákem na auto nebo za výčepem. Jenže zatímco v některých asijských zemích proto můžou školy nabízet rodilým mluvčím až dvakrát víc než ostatním učitelům, my lákáme Brity a Američany na tabulkové platy. Těm dobrodruhům, kteří se k nám nechají utáhnout aspoň na levné pivo a Franze Kafku, komplikujeme život neuznáváním diplomů. Protože je přece jasné, že v Berkeley se nemůžeš naučit anglicky tak dobře jako v Ústí nad Labem.

Vůbec umíme ve školství výborně hospodařit: nejdřív si necháme navrhnout nový pěkný písmový vzor, ale pak nám přijde moc drahý, takže budeš celý život škrábat ošklivou kopií, která vyjde o deset korun na učebnici levněji. Státní maturity vycházejí dráž, než se čekalo, a plní toho přitom míň, než bylo v plánu. Evropské miliardy posíláme do staveb velkolepých kampusů, ve kterých pak učí doktorandi za sedm tisíc měsíčně.

Třeba by to fungovalo jinak, kdybychom si dokázali v klidu promluvit o tom, co od škol čekáme a jak asi bude vypadat svět, do kterého vy děti za patnáct let vyrostete. Jenomže to dobře nejde, když diskuze dospělých lidí o školství funguje stejně jako diskuze u vás ve školce: slyšet jsou jen ti uječení. A tak na jedné straně média zaplavují sluníčkoví rodiče, kteří chtějí „svobodné školy“, protože přece stačí děti milovat, nároky kladou jen fašisté. Na druhé straně stojí maloměšťáci jako ti v Nymburku, kde nechtějí gymnázium pojmenovat po nejslavnějším studentovi, Bohumilu Hrabalovi, protože nenosil samé jedničky.

Aby školství zaujalo všechny, musí se stát něco naprosto mimořádného a zásadně důležitého, třeba jako když hrozilo, že by se na pár školách učila nepovinná romština. Taky byl bugr, když školy mohly učitele poslat na seminář „lídršipu“, protože myšlení „win-win“ a otázka „proč?“ jsou přece mormonské čáry a do škol nepatří.

Promiň, zlatíčko, to už je na tebe moc složité. Chci ti jenom naznačit, že vyjednávat, nezávisle myslet nebo mluvit plynně anglicky se naučíš nejspíš až na vysoké škole, a to ještě ne na každé. Bohužel to znamená, že potřebuješ vysokoškolský titul i tam, kde ještě nedávno nebyl zapotřebí, jen aby se zaměstnavatel nemusel bát, že si první den v práci zastrčíš celou propisku do nosu. Říkáme tomu znalostní ekonomika.

Vlastně tě to ale možná nemusí trápit. Na konci základky tě totiž čeká test, na který když se špatně vyspíš, můžeš zapomenout na vysokou i na dobrou střední. Operovat tě může doktor, který dal všechny zkoušky na medicíně až na třetí pokus – ale přijímačky na gymnázium, to je jiná zodpovědnost. Zkus se tím nestresovat, ačkoliv tohle síto rozhodne o tvé kariéře, tvých příjmech a tvém místě ve světě jako nic jiného před tím ani potom.

Ale vážně: nestresuj se. Už jen to, že si s tebou takhle povídáme, nebo že čteme Kašpárka na Finmagu, naši rodinu řadí k těm šťastnějším. A české školství je jedinečné v tom, jak vás děti umí udržet přesně na té úrovni, jakou máme my rodiče. Takže buď v klidu, my už tě nějak protlačíme. – A zbytek dětí? Mají peška: štěstí a správné kulturní vzorce vítězí nad smůlou a lidmi z Prostřena. Hezký první den, šampióne!

Domácí porody: ODS natrhla hráz vlastním principům, Šichtařová statistice

5. 9. 2014

Při obhajobě „přirozených“ porodů není zapotřebí překrucovat statistiky. Stačí ODS připomenout její vlastní argumenty proti regulacím nebo to, že mlčela u rušení porodnic.

Podobně jako se alkoholici ráno napravují tím, co je večer rozbilo, ODS láká ztracené liberální voliče na to, čím je odehnala: na další omezení. Poslanec Bohuslav Svoboda navrhl postavit mimo zákon de facto všechny domácí porody, de iure jen ty bez účasti lékaře s chirurgickým vybavením. Populární ekonomka Markéta Šichtařová ho za to utřela prohlášením, že „přirozený, nemedicínský porod, bez ohledu na místo jeho uskutečnění, je nepatrně statisticky výhodnější pro zdraví matky i dítěte.“ Její článek si vysloužil čtyři tisíce lajků, částečně proto, že Svobodův návrh skutečně je střelený, částečně proto, že Šichtařová rádobyodborně (ekonomka přece musí číslům rozumět!) obhajuje nebezpečnou pověru, že vám doktoři spíš ublíží, než pomůžou. Důkaz jí pro to ale chybí.

Moudrodilkovská demagogie: co statistiky říkají doopravdy

První signál lajdácké nebo dokonce úmyslně zkreslující práce se statistikami a studiemi bývá, že autor nebo autorka neodkazuje na zdroje svých informací. Zatímco „studii kanadských zdravotníků a lékařů z roku 2009 z provincie Britská Kolumbie“ jde dohledat, „poslední dostupná metaanalýza z Cochranovy databáze na téma přirozených (domácích) porodů z roku 2008“ už ne. Analýza vydaná v roce 2008 a upravená v roce 2009 srovnává jen výsledky péče porodních asistentek a péči lékařů, ale výslovně zmiňuje, že žádná zahrnutá studie nepopisuje jediný domácí porod (s. 16). Jiná analýza z Cochranovy databáze z roku 2012 skutečně zmiňuje i studii zkoumající domácí porody, ale na bezvýznamném vzorku jedenácti žen.

Z kanadské studie i obou metaanalýz skutečně vychází, že pokud důkladně vyšetřená zdravá žena rodí pod dohledem vzdělané porodní asistentky důkladně vyšetřené zdravé dítě, komplikací bývá méně než u kontrolní skupiny rozené lékařem. A to dokonce v případech, kdy ženy s asistentkou rodily mimo porodnici.

Šichtařová z toho všeobecně vyvozuje, že je „statisticky doloženo, že medicínský, tedy ‚pokrokový‘ porod, vede k většímu množství poranění a srovnatelné perinatální úmrtnosti než porod přirozený, tedy ‚nepokrokový‘.“

Druhý signál šejdířství: když někdo vidí jasnou příčinnou souvislost tam, kde žádná být nemusí. Statistiky totiž nijak nedokazují, že medicínský porod přímo vede k většímu množství poranění. Může to být i naopak: kdo rodí snáz, rodí doma, kdo hůř, rodí v nemocnici.

Zmíněná kanadská studie dostala do kolíbky jedno důležité, i když přirozené, pochopitelné a omluvitelné zkreslení: není randomizovaná. Účastnice si místo porodu nevybraly losem, ale podle vlastních preferencí. To, že si ženy samy rozhodly, kde budou rodit, pak pochopitelně ovlivňuje výsledky. Můžeme předpokládat, že porodnici častěji volily ty prvorodičky, které měly v rodině těžké porody, a ty druhorodičky, které už zažily komplikace s prvním dítětem. A také že do ní asi častěji šly ženy vystrašené, nesebevědomé a neurotické, které rodí hůř, a pak hlavně ty s přístupem „nějak to ze mě vytáhněte“. Naopak můžeme předpokládat, že domácí prostředí zvolily spíš ty ženy, které měly důvod čekat, že porodí „za hrnek kafe“, a které měly aktivnější, „vědomější“ přístup ke svému tělu a mateřství, a tedy rodící ve větší pohodě a snáz. Jasnou hranici mezi příčinami a následky vidí jen Šichtařová, protože ji vidět chce.

Metaanalýza z let 2008–2009 zmiňuje jedenáct randomizovaných studií, ale přesto Šichtařovou nijak nepodporuje. Za prvé, analýza výslovně uvádí, že ani jedna ze studií nezkoumá domácí porody. Popisují jen rozdíly mezi porody, které v porodních domech a porodnicích vedly asistentky, a těmi, které vedli lékaři. Za druhé, jen v části experimentů musely ženy potvrdit účast před tím, než si vylosovaly způsob porodu, s čímž navíc souhlasila maximálně pětina oslovených rodiček (s. 12). To je další zkreslení, kvůli kterému prostě nemůžeme říct, že by medicínský porod vedl k většímu množství poranění než nepokrokový. Aspoň ne z těchto statistik.

Metanalýza z roku 2012 zmiňuje jedinou studii srovnávající dvě náhodně určené skupiny žen: šest jich rodilo doma, pět v porodnici. Autoři metaanalýzy sami uvádějí, že bychom pro jasné závěry potřebovali vzorky stovek, nebo ještě lépe tisíců rodiček. Ale shánějte účastnice, které na takovou loterii kývnou.

Ještě připomeňme, že kanadská data jsou deset až čtrnáct let stará a zmíněný ojedinělý randomizovaný pokus se uskutečnil v roce 1996. Medicína se ale vyvíjí, a dá se předjímat, že pod tlakem podobných studií a doporučení se za víc než dekádu „zpřirozeněly“ i porody v porodnicích: ve zmíněné Kanadě například od roku 1997 do roku 2008 ubylo nástřihů hráze o 60 procent.

Ačkoliv o sobě Šichtařová tvrdí, že podporuje „jedinou věc: svobodné šíření informací“, místo samotných informací šíří jen svůj názor na ně. Straší ženy porodnicemi a doktory. Bez důkazů haní práci všech porodníků, i těch, kteří se snaží dělat svou práci dobře, šetrně, citlivě. Takhle nepřesvědčují ekonomky, takhle přesvědčují moudrodilky. Šichtařová tím škodí rodičkám nadvakrát. Jednak jim zatajuje informace potřebné pro zodpovědné rozhodnutí, jako že 13 procent kanadských prvorodiček, které si naplánovaly porod doma, nakonec rodilo císařským řezem. Jednak obří popularita jejího článku v důležité debatě znevažuje všechny, pro které klystýr není forma pozdravu.

ODS si nevidí do zákazů

Šichtařová tímhle nešťastným, kontraproduktivním způsobem bohužel hájí zrovna přesvědčení, které je ohromně sympatické a které paradoxně kdysi měla ODS aspoň naoko za své. Tedy že nejlepší rozhodnutí dělávají ti, kteří mají svou kůži ve hře, v tomto případě matky. A že stát by takové lidi měl v jejich volbách podporovat, ne s nimi bojovat. Zákaz domácích porodů znamená přesun části rodiček do porodnic, ale zároveň části do šedé zóny, už bez „oficiálních“ asistentek a s důvodem rozmyslet si přivolání sanitky, když přijdou komplikace. Právě proto si myslím, že je návrh střelený, přestože bych nikdy nikomu domácí porod nedoporučil: na rozdíl od Šichtařové si totiž myslím, že nebezpečný je.

Svoboda jako navrhovatel zákona musí co nejpřesvědčivěji vyložit, jak moc jsou domácí porody zdravých matek pod dohledem vzdělaných asistentek časté, jak jsou nebezpečné, a co nejlíp uklidnit nás, kteří se bojíme, že totální zákaz přinese víc tragédií než současný stav. Což ostatně samotná ODS chce skoro pokaždé, když v opozici protestuje proti regulacím, které navrhuje ČSSD. A že Svoboda podle Echo24 posílá ženy rodit do porodních domů, to je trochu chucpe: v Česku totiž nefungují, ačkoliv jim mohl dát zelenou třeba už ministr za ODS Tomáš Julínek, ale neudělal to.

Z čísel samozřejmě kvůli té proklaté randomizaci nemusíme nikdy přesně a definitivně dozvědět, jak velké riziko porod s asistentkou přináší. Dávají ale tušit, že masakry neviňátek, kterými se zaklínají odpůrci asistentek, se spíš nedějí, než dějí. Navíc si na riziko porodů bez lékaře a na argument i kdyby jen jediným zachráněným dětským životem mohla ODS vzpomenout dřív. Třeba když její koaliční kolegové rušili porodnice.

Su pragocentrista

19. 9. 2014

Moraváci můžou Hudečkovi hrozit Věstonickou venuší, ale jiný recept na národní úspěch, než je úspěšná Praha, nemají.

Pokud si prý kdokoliv myslí, že se Česko „může dostat na evropskou úroveň rozvinutím Brna, Ostravy, Břeclavi nebo Krnova, tak je na velkém omylu. Pouze podpora centra, pouze podpora hlavního města a pouze samotná aktivita nás, obyvatel Prahy, může být tím jediným nástrojem pro to, dostat se na evropskou úroveň,“ odstartoval pražský primátor Tomáš Hudeček svou kampaň. Hned dostal přes pusu špalíkem emocionálních argumentů z ČSSD a KDU-ČSL (nejvíc: „bez okolí Břeclavi bychom neměli světoznámou Věstonickou venuši“), a tak se omluvil. Neměl za co.

I když z jeho vět dýchala snaha jedné náplavy zalíbit se jiným náplavám i řepácké snění o „evropské úrovni“ ve stylu Slunce, sena, erotiky („Tři auta tady budou stát, bazén s klimatizací a telefon si necháme zavíst až do maštale!“), nebyly urážlivé. Hudeček přece neříkal, že si Brno nebo Krnov nezaslouží podporu. Jenom to, že je pro úspěch celého Česka nejdůležitější rozvoj centra.

Přestože jsem obecně pro decentralizaci a navíc sám žiju Brno, s Hudečkem projednou souhlasím. Su lokálpatriot, a proto su pragocentrista.

Příští zastávka: Pardubice u Prahy

Nejdřív si upravíme měřítka: kdybychom celé Česko považovali za jednu metropolitní oblast, byla by počtem obyvatel pořád až pětadvacátá na světě. Pokud ve světě vznikají kompaktní dvacetimilionová střediska byznysu, kultury a vzdělanosti, je na místě otázka, jestli je v desetimilionovém Česku dost lidského a jiného kapitálu na to, aby podobných středisek mohlo utáhnout několik, navíc hned vedle sebe. Z půlky státu se i přes jeho tragickou infrastrukturu dostanete do Prahy za dvě hodiny autem (viz obrázek) a z nevzdálenějšího krajského města za tři a čtvrt hodiny vlakem, čímž se výrazně lišíme od roztahaných severských zemí, dávaných za vzor decentralizace. Plzeň, Ústí, Pardubice: to všechno jsou v globálních měřítkách předměstí „Greater Prague Area“.

Mám za to, že v žádném oboru nemá Česko takovou rezervu, aby utáhlo několik stotisícových planetek na úkor jedné hvězdy v centru. Hodnota sítě strmě roste s počtem připojených bodů, a to je první důvod, proč jsem pragocentrista. Netvrdím, že regionální univerzity nebo centra vývoje nemají výsledky: jen věřím, že kdyby lidé v nich působící měli víc možností spolupracovat na jednom místě se špičkou z ostatních regionů, byly by ty výsledky často ještě lepší. Míň předních vědců nebo inovátorů by sice zůstalo třeba v Olomouci, ale taky by jich míň odešlo z Česka do zahraničí.

Nejdůležitější šalina: Rychlodráha na Ruzyň

Za druhé, Praha a její infrastruktura jsou tak trochu nás všech. Rychlodráha na letiště Václava Havla nebude výmysl pro Pražáky, kteří už nevědí, co by, ale úleva pro každého v Česku, kdo létá. Prostor před Wilsonovým nádražím není jen pražská ostuda, ale první dojem, který si udělají z celé České republiky tisíce návštěvníků každý den.

Jarek Nohavica si v písničce Ladovská zima dělá legraci z Pražáků vykulených ze čtyř centimetrů sněhu napadených u Muzea – jenomže magistrálou tudy projede možná srovnatelné množství mimopražských jako místních. Taky proto neskuhrám na pragocentrismus médií, která se věnují rozvoji Prahy nebo dopravě v ní, ani si nepřipadám ošizený, když Praha zas něco má a my ne: často je to ještě víc pro nás z lontu [brněnsky z venkova, pozn. red.].

Rozvíjet lidi, města napojit

Nevolám po konci přerozdělování. Jen by se mi líbil jiný model, než jaký tlačí jihomoravský hejtman Michal Hašek a další Hudečkovi kritici. Regiony bychom měli namísto placebo rozvoje napojit: Čechy na Prahu, jižní Moravu na Vídeň a severní na dvoumilionový Hornoslezský metropolitní svazek.

Pokud část Brna volá po stadionu pro 30 tisíc lidí, pak by bylo možná chytřejší dokončit dálnici na Vídeň než privatizovat zisky a socializovat ztráty v PPP projektu vlastního „stadecu“. Ke Generali Areně je to jen 130 kilometrů, za hodinu a čtvrt po koncertu U2 už by šlo machrovat ve Starobrněnské pivnici. A pokud ve Středočeském kraji ještě dožívá nápad Davida Ratha na založení Královské univerzity, pak by snad místo budování mladoboleslavské fakulty sociálních věd vyšlo levněji přispívat místním na autobus do Prahy.

To napojení je prospěšné oboustranně: kdyby z Liberce do Prahy nejezdily vlaky dvě a půl až čtyři hodiny, ale jednu hodinu jako ze stejně vzdálených Pardubic, mohl by se zvýšit počet těch, kteří pracují v Praze, ale žijí v Liberci – a živí Liberec.

Pokud by Česko ušetřilo za projekty, které mají pomoci krajům (nebo spíš krajským městům) na oko se vyrovnat Praze, mohlo by o to víc investovat do lidí. Problém mnoha lidí z Bíliny nebo Krnova není to, že by měli univerzitu nebo podnikatelský inkubátor daleko fyzicky, ale že je mají daleko společensky. Nevidím argumenty, proč by každé krajské město mělo mít svou vysokou školu, zato vidím spoustu důvodů, proč by i nejposlednější základní škola u hranic měla mít skvělé učitele a individuální přístup k žákům.

Na něco takového ale vydělají jen elitní hlavy pracující poblíž dalších elitních hlav, ne akvapark postavený v polích proto, aby „byl rozvoj“ a „lidi neodcházeli“. Na kvalitní život pro celé Česko dovede vydělat jen silná Praha, ne okolí Břeclavi. Nemusí to tak být navěky, ale pokud se moravští politici brání Věstonickou venuší a Cyrilem a Metodějem, asi u toho ještě nějakou dobu zůstane.

Erasmus: Vybájený babyboom i kariérní vyhlídky

26. 9. 2014

„Studie dopadu programu Erasmus“ je snůška zbožných přání, na kterou se nachytali eurokomisaři i novináři.

Až milion dětí se mohlo narodit díky programu Erasmus, hlásí Český rozhlas a odkazuje se na studii osmdesáti tisíc zúčastněných. – Mladí jezdí na stáže. V pořádku. Evropská komise zkoumá výsledky. Výborně. „Dík“ hrubým metodickým pochybením dosáhnou tazatelé přesně těch závěrů, jaké se jim hodí: že Erasmus výrazně zvyšuje zaměstnatelnost mladých, učí je toleranci a jazykům. Špatně. Čísla se dostanou do studie pro komisi, ze studie do tiskovky a z tiskovky rovnou do médií celé Evropy, aniž nad nimi kdokoliv přemýšlel. Průšvih.

Dojmy jsou důležitější než fakta. Oficiálně

Dalekosáhlé závěry o dopadu zahraničního pobytu na kariéry stážistů i na jejich rodinné životy trpí dvěma konstrukčními vadami průzkumu, ze kterého data pocházejí. Za prvé, stážisté hodnotili výsledek pobytu na základě svých pocitů. Dojmologie je podle tiskovky úmyslná: „nejpodstatnějším závěrem, důležitějším než absolutní hodnoty, je rozdíl pozorovaný stážisty před a po výjezdu“. A hele, přestože se jen polovina studentů vrátila podle jakžtakž objektivních (ale pořád jen papírových) měřítek zaměstnatelnější, 81 procent jich „pocítilo zlepšení ve vztahu k těmto faktorům“. Ani ne deset procent stážistů založilo svou vlastní firmu, zato sedmkrát víc (tři ze čtyř) si jich „dokáže představit, že to udělají“. A krásných krymských 99 procent škol oznámilo, že se jejich svěřencům na stáži zvedlo sebevědomí.

Pochybovat můžeme i o tom, zda 27 procent účastníků stáže na výjezdu skutečně našlo životního partnera a zda následně povili úhrnem milion dětí, jak odhaduje komisařka pro vzdělávání Androulla Vassiliouová. Jen z mála „současných životních partnerů“, po kterých se průzkum ptal, se stanou dlouhodobí životní partneři a otcové a matky rodin. Někoho takového hledáte pět, deset, patnáct let: šance, že se strefíte zrovna do několikaměsíčního erasmáckého okénka a ještě ukočírujete vztah na dálku, bude nejspíš menší než čtvrtinová. Jde spíš o komisařčino zbožné přání, což naznačuje skutečnost, že Vassiliouová zaokrouhluje 27 procent nahoru jako „přibližně jeden ze tří“. Kupodivu to nikomu nepřijde divné.

Druhou konstrukční vadou studie je stejný statistický faul, jaký nedávno vysekla Markéta Šichtařová při své obhajobě domácích porodů. Zpráva komise totiž srovnává studenty, kteří na Erasmus vyjeli, s těmi, kteří zůstali doma, a předpokládá, že za rozdíl v jazykových schopnostech, zaměstnatelnosti nebo snášenlivosti může právě zahraniční pobyt. Jde o obrovské zjednodušení, znevažující všechny závěry. Erasmus samozřejmě nějaký výchovný vliv mít bude, jenže mezi oběma skupinami byly přece rozdíly už na začátku: kosmopolita se přihlásí na stáž spíš než xenofob, který neumí jazyky.

Bastiatovská otázka po tom, co je a není vidět, nás pak opět přivádí k tomu milionu dětí: účastníci Erasmu by si přece našli partnery i při jiných příležitostech a následně s nimi asi taky založili rodiny. Údajný milion není čistý přírůstek způsobený Erasmem, jak slovy „baby boom“ naznačují slovenští nebo francouzští a němečtí novináři, ale s Erasmem přinejlepším souvisí, a to většinou na úkor jiných cest k početí.

Nikdo se mimochodem neptá, kolik vztahů se kvůli pobytu některého z partnerů na Erasmu rozpadlo.

Z výhody povinnost

Všimněte si ještě toho, jak nekriticky až pozitivně komise i média podávají skutečnost, že „podíl zaměstnavatelů, kteří považují zkušenost s pobytem v zahraničí za důležitou pro zaměstnatelnost, se mezi lety 2006 a 2013 téměř zdvojnásobil z 37 procent na 64 procent“. Co je ale dobrého na tom, že podniky kladou na mladé uchazeče další požadavek? Proč se radovat, že se z dlouhodobého pobytu v cizí zemi pomalu stává prerekvizita k solidnímu místu? Že kdo nikam nejel, začíná nechtě vysílat zaměstnavatelům signál: jsem nedynamický, neflexibilní a nekosmopolitní pecivál?

„Generace Erasmus“, jak dnešním dvacátníkům přezdívá nejen komisařka Vassiliouová, se v jižních státech Unie těší z padesátiprocentní nezaměstnanosti, v severních z podzaměstnanosti a někde ji poprvé po stu let hrozí pokles životní úrovně pod standard generace předchozí. Když má Evropská komise k ruce Eurostat, měla by si dělat střízlivý obrázek z jeho čísel, ne si nechat z pozohýbaných průzkumů vyprávět uklidňující pohádky o baby boomu a skvělých vyhlídkách. Jestli mladé od Portugalska po Estonsko opravdu něco spojuje, pak to, že všichni dobře rozumí jednomu slovu, které shodou okolností vystihuje i Studii dopadu programu Erasmus: bullshit.

Ne komunisti. Plutokrati jsou nebezpeční

7. 11. 2014

Pětadvacáté výročí revoluce je dobrá příležitost přestat se připravovat na minulou válku a přepnout na tu, kterou právě prohráváme.

Jestli svobodu chápeme jako možnost rozhodovat o vlastním životě, spolurozhodovat o veřejných věcech a taky se vyšvihnout nahoru svou činorodostí, pak ji u nás pětadvacet let po revoluci neohrožují komunisti. Ohrožují ji plutokrati. Několik nejbohatších Čechů získává stále větší politickou moc, tím posilují svoji moc ekonomickou, tím zas politickou a tak dál.

Uchvacování státu ale zdá se není pro podstatnou část veřejnosti zas takový problém, pokud se do toho nedají zamíchat ti rudí.

Zeman si nezasloužil čočku za „podlézání čínským komunistům“. Posledním lúzrům, kteří v Číně ještě věří na komunismus, je gumák s krtečkem ukradený. Zeman si zaslouží kritiku za to, že na orgii českých a čínských oligarchů – cestoval s Petrem Kellnerem a zpátky letěl miliardářovým letadlem – stál převlečený za kašpárka a z tácu rozdával koks a viagru. Ekonomická diplomacie sice žádá svoje, ale Zeman byl za čárou. Pokud chce po vzoru Čínské oligarchie stabilizovat společnost (ne po vzoru čínských komunistů: ti byli dynamičtí, až to bolelo), musíme mu připomenout Benátskou republiku. Tu její plutokraté stabilizovali tak dobře, až na to pošla.

Podobné je to s Andrejem Babišem. Majitel Agrofertu, neomezený vládce nejsilnější strany a ministr financí v jedné osobě může mít od roku 2016 dík měsíčním hlášením o DPH ještě volnější přístup k účetnictví statisíců firem a živnostníků. Pravicová opozice na to ale umí reagovat jenom varováním, že podnikatelům přibude zbytečné papírování, a k tomu jak kafemlejnek opakovat, že byl Babiš před revolucí kariérním komunistou. Je to jako volat z kufru auta na tísňovou linku, že mají únosci prošlou lékárničku.

Bez bajek, bez autorit, bez kuráže

Problém s plutokracií je problém na druhou, protože ho spousta lidí neumí nebo nechce vnímat jako problém. Napadají mě tři příčiny.

Za prvé nemáme žádné jednoduché příběhy, které by před plutokracií varovaly. Komunisti zabili Horákovou. Zavřeli hranice. Mišík nemohl zpívat, a ještě hůř: Kotvald mohl. Jenže čím chcete varovat před vládou úspěšných lidí? Recitováním Wolkerova Milionáře, který ukradl slunce? Snad ještě Bohúšovo „A teď si vás kúpím všecky!“ by mohlo sloužit jako memento. Jenže masa bohužel vidí v geniálním filmu Věry Chytilové jen frašku, ne studii moci.

Za druhé nemáme ani autority, které by před plutokracií varovaly. Když Zeman mluví jako kanál, noviny zavolají lingvistovi, aby měly od odborníka, že se to dělat nemá. Tak funguje mediální provoz: kdyby Zeman masíroval Kellnerovi prostatu, nebude se vědět, jestli je to dobře nebo špatně, dokud se k tomu nevyjádří Radim Uzel a mluvčí krajské hygienické stanice. Jenomže kdo dovede a chce srozumitelně vysvětlit, proč je špatná vláda plutokracie? V červnu to v Olomouci zkusil Noam Chomsky a hnali ho až do Lipníka nad Bečvou.

A nakonec se nedostává odvahy přiznat si, že fenomén Babiš – podobně jako fenomén Kellner, fenomén Křetínský, fenomén Bakala… – je důsledek dogmat, kterých se držela i spousta chytrých lidí. Babišův majetek rostl a roste, protože stát byl někdy příliš aktivní (biopaliva) a někdy příliš pasivní (naposledy když antimonopolní úřad Agrofertu povolil koupit rádio Impuls). K moci Babišovi pomohla kolektivně sdílená víra v záchranu politiky čistými postavami zvenčí, v „chytrá“ a zdánlivě apolitická řešení, v hodnotu makání. Vyhranit se vůči ANO znamená skoro vždy přehodnocovat vlastní přesvědčení, což umí a chce jen málo publicistů nebo jen lidí s názorem.

Rebelové a rebelové na prodej

Blíží se výročí revoluce, s ním i koncerty a mítinky proti komunismu. Jednačtyřicetiletá totalita se připomínat musí, jen by zrovna teď bylo nebezpečné podlehnout dojmu, že je to jediná možná forma nesvobody a že boj s komunismem je aktuální, akutní nebo dokonce odvážný. Žádný umělec, který v roce 2014 vystoupí v Česku proti Gottwaldovým pohrobkům, nic neriskuje. Snad jenom podobný trapas, jaký by zažíval mamlas chodící v roce 1970 po Praze v tričku FUCK OFF NSDAP.

Vystoupit proti plutokracii, to je pro tvůrčí jedince jiná: není to úplně magnet na nabídky k moderování nebo roztancovávání firemních večírků. Není to dobré pro imidž, protože z vás snadno udělají závistivce nebo kryptosocialistu. Hypotéce to svědčí jako radiace kostní dřeni.

Zrovna to výročí je ale vynikající příležitost konečně se přestat připravovat na minulou válku a přepnout na střet o moc, který se vede právě teď.

Na Slovensku pochopili novou hru o něco dřív. Hromadná výpověď redaktorů deníku SME, který si koupila společnost PENTA, je jedno z těch odvážných, charakterních, nesobeckých gest, které bude inspirovat svobodomyslné lidi ještě za několik generací. Na protikomunistická vystoupení Lucie, Vladimíra 518 nebo Davida Černého si tou dobou nevzpomene nikdo.

Poslednímu přeju, aby se jednou na jeho klikující autobus pro Babiše nové pokolení dívalo stejně přísně jako on sám na mnohem menší zavdání lidí s komunisty.

Knihy a filmy

Žižek proti pravdolásce

2. 1. 2014

Klaun marxismu napsal knihu o násilí. Míří v ní na nečekaný terč: liberály s měkkým srdcem.

Ano, Slavoje Žižka už je moc: jen za poslední týdny to máme nový film, dokonalou parodickou píseň, rozhovor s Vice a mistrovo přemítání nad falešným tlumočníkem z Mandelova pohřbu. Jenomže kniha Násilí, která zrovna vyšla česky, stojí za poslední zbytky pozornosti. Nečekaně totiž šije do levicových liberálů. A fest. Kdybyste některé úryvky poslali do redakce Fragmentů jako exkluzivní ukázku z nové knihy Václava Klause, plesali by, že je starej paprika pořád ve formě:

„Převládající formou dnešní politiky je postpolitická biopolitika – úžasný příklad teoretického žargonu, který ovšem není těžké jednoduše rozluštit: postpolitická je politika, která prohlašuje, že opustila veškeré staré ideologické souboje a místo toho se soustředí na expertní management a administrativu, zatímco biopolitika má za svůj primární cíl regulaci bezpečnosti a blaha lidských životů.“

Žižek samozřejmě nepřekabátil, jen z úplně opačného pólu než Klaus a spol. kritizuje ty samé „liberální komunisty“, do čehož se vejdou sociálně a ekologicky citliví podnikatelé (typičtí bobos), aktivisté z povolání i ti naši pravdoláskaři nebo kulturní fronta, jak chcete. Zkrátka všichni, kteří chtějí být především slušní a hodní.

Hrozbou není pasivita, ale pseudoaktivita

Žižkovo přemítání o násilí se točí kolem myšlenky, že jsou tihle „dobří lidé, kteří si dělají starosti“ přehnaně citliví na násilí „subjektivní“ – tedy na přímo viditelná narušení klidu a míru. O to línější jsou přemýšlet nad důvody, proč se lidé musí navzájem tlouct a už vůbec je nenapadne systém, který k násilí vede, radikálně proměnit. „[R]ovnou násilí zatracovat a odsuzovat jej jako ‚špatné‘ je ideologickou operací par excellence, mystifikací, jež přispívá k zakrývání fundamentálních forem sociálního násilí.“ A tak než aby dobří lidé zbourali kapitalismus se vším jeho symbolickým a systémovým násilím, budou si raději užívat „pokrytecký sentiment morálního rozhořčení“ u reklam jako „Za dobu, co přečtete tento odstavec, zemře 10 dětí hladem.“ To ještě neznamená, že to nejsou pragmatici: spousta z nich naopak vydělává velké peníze a buď jimi samotnými, nebo hned celým svým podnikáním se při tom snaží řešit sociální nebo ekologické problémy. Blbé na tom podle Žižka je to, že tahle cirkulace umožňuje odložit kapitalismu svoji krizi – a tedy přiživuje systémové násilí.

Recept z toho logicky vyplývá: nedělat nic. „Hrozbou dnes není pasivita, ale pseudoaktivita, nutkání ‚být aktivní‘, ‚účastnit se‘, maskovat nicotu toho, co se děje.“ Znovu mi to evokuje Klause a jeho dlouhodobé stanovisko, že (pseudoaktivní) disidenti neměli na pád komunismu takový vliv jako (pasivní) šedá masa Čechoslováků. Upřímně: nemyslím si, že má v tomhle Žižek pravdu. Heslo „nedělat nic“ je nápadité a zneklidňující, jenomže maskuje klasický měšťácký postoj: nechodit k volbám, protože nic nevyřeší, nekupovat Nový prostor, protože o chudé se má starat stát… Opravdu stačí tohle? Navíc tomu chybí nějaký „bod zlomu“: kdy přesně už je vhodné přestat dělat nic a začít dělat něco?

Ale protože po žádné radikální společenské proměně netoužím, budu jen rád, jestli se Žižek doopravdy plete a jím inspirovaní radikálové zalezou nedělat nic do squatů a děr.

Prokecnutím hlavního oblouku jsem obsah knížky neprozradil ani z desetiny. Žižek často odbočuje, například k politické korektnosti (servilní respekt k druhým je „znakem skrytého a povýšeneckého rasismu“), náboženství (oceňuje, že jeho prostřednictvím lze pochybovat o současné společnosti, zároveň připomíná, že nelze zodpovědnost za vlastní činy přenášet na Velkého druhého, ať už je to Bůh, nebo Stalin) nebo k analýze konkrétních výbuchů násilí (odmítá liberální i konzervativní výklad londýnských výtržností, které nebyly motivované islámským fanatismem ani jinými politickými požadavky, ale prostou snahou o pozornost). Pasáž o Izraeli, který pro své mládí nezvládá zahladit, že stejně jako všechny ostatní státy vzešel z násilí, se myslím bude líbit i přesvědčeným libertariánům.

A na ty, které mám nejradši, jsem nejpřísnější…

Násilí vybočuje z řady Žižkových prací terčem, ne ale zpracováním. Nechybí samozřejmě jeho myšlenkové kojné, G. W. F. Hegel a Jacques Lacan, ani spousta odkazů do popkultury, třeba na seriál Plastická chirurgie. Bohužel se to neobešlo bez prozrazování konců, takže jakmile dočtete k pasáži o „ženské trilogii“ Larse von Triera, okamžitě přeskočte půl strany, pokud si ty filmy chcete někdy užít. Žižek se taky trochu opakuje. Něco málo prosakuje z předcházející knihy (přemítání o homines sacri) a opravdu hodně společného toho najdete v Násilí a filmu Perverzní průvodce ideologií, především myšlenky o náboženství a zavržení Velkého druhého.

Možná vás napadlo, jak jde dohromady Žižkův posměch odmítačům násilí a zároveň jeho kritika Václava Havla za podporu humanitárního bombardování Kosova. V těch dvou názorech je ale konzistentní. Ve slavné eseji z roku 1999 přece píše: „[K]dyž NATO zasáhlo na ochranu kosovských obětí, zajistilo současně, že zůstanou oběťmi, obyvateli zpustošené země s pasivní populací – nebyli povzbuzováni, aby se stali aktivní politicko-vojenskou silou, schopnou bránit sama sebe.“ Bombardování obralo Kosovany o možnost emancipovat se, bránit se útlaku, a to třeba i násilím: „V okamžiku, kdy se už Jiný nechová jako oběť, nýbrž chce sám vracet rány, mění se náhle jakoby kouzlem v teroristu, fundamentalistu, Jiného, který obchoduje drogami,“ pokračoval tehdy.

O čtrnáct let později si Žižek stále drží obdivuhodnou schopnost kousat ruku, která ho hladí, a nelítostně kritizovat své největší příznivce a spojence: liberální levičáky. Můžete s ním nesouhlasit, můžete se mu posmívat, ale verva, se kterou v Násilí naskrz prohlíží pokrytectví dobrých lidí a skrytou krutost jejich milých slov a činů, je následováníhodná.

Slavoj Žižek: Násilí – vydalo nakladatelství Rybka Publishers na podzim 2013 v překladu Tomáše Pivody. 220 stran, 242 Kč. 

Žijte dlouho a blaze: miliardy lidí utekly chudobě

10. 2. 2014

Navzdory válkám, AIDS, malárii, změnám klimatu i Justinu Bieberovi je svět mnohem lepší místo k narození než před šedesáti lety.

V máločem máme my novináři takový zmatek jako v tom, koho a proč označovat za skeptika. Takže: skeptik není nabručený páprda ani zachmuřený pesimista – a především to není někdo, kdo věří jiným věcem než ostatní. Skeptik totiž nevěří v nic jiného než v důležitost pochyb. Skeptik dokonce může – a nemusí – být optimista. V žádném případě se ale nenechá optimismem opít.

Skotský ekonom Angus Deaton je téhle ctihodné nálepky hoden víc než kterýkoliv jiný autor, kterého jsem v posledních měsících četl. Jeho kniha The Great Escape: Health, Wealth, and the Origins of Inequality (název odkazuje na slavný film) je protknutá skepsí k ekonomickým datům, k mediálním zkratkám i ke kýči humanitární pomoci; už jen proto je radost ji číst. Zároveň tenhle skeptik přináší dobrou zprávu: podstatné většině lidstva se v uplynulých desetiletích podařil „velký únik“ před chudobou, hladem a předčasnou smrtí. Na rozdíl od autorů knihy Abundance: The Future Is Better Than You Think se ale historickým vývojem neopájí a zdržuje se předpovědí.

V labyrintu dat

Největší prostor věnuje Daeton boji s nešťastně vybíranými nebo interpretovanými ekonomickými veličinami. Například podle tohohle grafu to vypadá, že od šedesátých let rostou chudé země podobným tempem jako ty bohaté:

Zkuste ale větší státy znázornit většími kruhy:

Jak tomu rozumět? „Čína a Indie, které mají nejvíce obyvatel, rostly v posledním půl století velmi rychle,“ což je důvod k radosti, tedy „pokud vás víc zajímají lidi než státy“. Takže hurá, džíny a iPady pro všechny? To bohužel ani z tohoto grafu nepoznáme: „Samozřejmě to neznamená, že by tímto tempem rostly příjmy každého jednoho obyvatele těchto zemí; nejen, že je všude na světě v tomto ohledu nerovnost, ale jak si ukážeme v šesté kapitole, tato nerovnost se dokonce v mnoha (ne všech) zemích zvětšuje.“ Takhle si představuji interpretaci statistik: Daeton jednak zvyšuje čtenářovu funkční gramotnost, jednak si vybírá nejobtížnější možnou autorskou cestu a nevyďobává hned to, co se mu nejvíc hodí.

Svoje tvrzení, že je chudoba na ústupu, dokládá až dalším grafem, zachycujícím klesající „množství lidí žijících v domácnostech s průměrným příjmem pod dolar na hlavu“ podle Světové banky (připomeňme, že celkový počet obyvatel planety za těch 27 let vzrostl o polovinu):

I u tohoto grafu ale Deaton přiznává možné problémy s africkými daty a později napadá samotnou „hranici chudoby“ jako podivný konstrukt. Proč přikládat takový význam docela malému rozdílu v řádu centů? ptá se. „Proč je někdo těsně pod čarou považován za chudého a zaslouží si speciální pomoc či pozornost Světové banky, zatímco někdo těsně nad ní údajně pomoc nepotřebuje a musí si se vším poradit vlastními silami?“

Jestliže dolary prozrazují jen část pravdy o pokroku, čeho jiného si všímat? Třeba toho, jak dlouho lidé žijí. Všude na světě déle než před půl stoletím: „Děti v subsaharské Africe mají větší šanci dožít se pátých narozenin než děti narozené v roce 1918 v Anglii“ a „Indové mají při narození naději na delší život než Skoti v roce 1945“. Rozdíl mezi očekávaným věkem dožití v bohatých a chudých částech světa se vytrvale snižuje, ačkoliv by to, pravda, mohlo jít rychleji:

Vakcíny, antibiotika, ale i docela banální medicínské postupy a hygienické zásady během dvou nebo tří generací pomohly miliardám lidí k největšímu úniku ze slzavého údolí v celých lidských dějinách. Občas slýchám, že globalizace pomáhá šířit nemoci. Daeton velice chytře kontruje tím, že se stejně rychle šíří znalosti, které zachraňují a zkvalitňují životy – i těm nejchudším. I to je jeden z důvodů, proč se, ač skeptikem, dívá do budoucnosti s „mírným optimismem“.

Angus Deaton: The Great Escape: Health, Wealth, and the Origins of Inequality – vydalo nakladatelství Princeton University Press v září 2013. 376 stran, 12 dolarů (verze pro Kindle).

Jak ekonomiku zalít a jak ji zabít

13. 3. 2014

Známý popularizátor ekonomie Tim Harford vydal výborný úvod do národohospodářství.

Na The Undercover Economist Strikes Back: How to Run-or Ruin-an Economy jsem čekal celé čtyři roky a dva měsíce, co píšu recenze pro Finmag. Na chytrou, čtivou, vtipnou knihu, která by polopatě, ale zároveň bez přílišného zjednodušování svému čtenáři vysvětlila základy národohospodářství.

Tim Harford, hvězda popekonomie, začíná knížku frontálním útokem na jednoduché metafory, kterých jsou plné noviny a blogy: „Kdo trvá na tom, že bychom se při péči o dnešní ekonomiku měli držet svého selského rozumu, toho o dnešní ekonomice upřímně moc neví.“ K ruce si pak bere imaginárního prosťáčka pokládajícího zvídavé otázky, na které Harford hledá odpověď. Tuhle vypravěčskou pomůcku nemám vůbec rád, protože imaginární prosťáčkové se obvykle ptají blbě a kosí plodné myšlenky. Tady to ale funguje: dialogy mají spád a stejně tak celá kniha, kterou stihnete přečíst za tři čtyři hodiny.

Co se spolu s prosťáčkem dozvíte? Všechno, co se vám může kdy hodit u sledování ekonomického zpravodajství. Připomenu jen, že knížka se zaměřuje na národohospodářství, makroekonomiku, takže Harford v ní nevysvětluje, co je to třeba holandská aukce nebo IPO. Podobný úvod prý nabízí The Undercover Economist z roku 2005, ale tu knihu jsem, přiznám se, zatím nečetl, na rozdíl od Logiky života a Adaptujte se.

Konkrétně se tedy v novince dozvíte: Že ekonomika může růst mnohem, mnohem déle, než jak to vidí škarohlídi z hnutí nerůstu. Proč je hrubý domácí produkt nedokonalý ukazatel – ale proč je i přesto důležitý. Co je to strukturální nezaměstnanost, kde se vzala a proč jen tak nezmizí. Co je to multiplikátor nebo past likvidity. Proč je pro Řecko a Španělsko takový problém členství v eurozóně a pro eurozónu takový problém Řecko a Španělsko. Zda krize vznikají z nedostatku poptávky, nebo nabídky, a jestli to vůbec jde oddělit. Kde se bere inflace, v čem může být prospěšná a v čem nebezpečná. Co to byl zlatý standard a kdy ho centrální banky opustily. Jaké jsou argumenty lidí, kteří tvrdí, že se dá ekonomika v krizi oživit státními investicemi, a argumenty lidí, kteří tvrdí, že je to špatný nápad.

Co je a co není vidět

V tom výčtu lekcí jsou nejdůležitějším slovem právě argumenty. Tim Harford je sice z evropského pohledu pravičák jak poleno, zároveň ale míní, že ekonomika v krizi se oživit dá a že by to státy měly dělat. Jenže The Undercover Economist Strikes Back není žádná krugmanovská nalejvárna. Harford má uznání pro názorové protivníky a argumenty „klasické školy“, která se na státní zásahy dívá mnohem víc skepticky, zprostředkovává přímo ukázkově: bez posměšků a nefér zkratek. Smekám.

Právě v tom přepinkávání stanovisek je největší hodnota knížky. Harford s hravostí severského detektivkáře nabízí falešná vodítka a rozebírá nefunkční zásahy, ať už popisuje „naši“ krizi, nebo krizi takových ekonomických soustav, jako byl rodičovský kroužek „vy pohlídáte naše dítě, my příště vaše“ či zajatecké tábory za druhé světové. Ukazuje, jak složité vztahy vzniknou mezi desítkami lidí, natož mezi sedmi miliardami. Na povrchu můžou ekonomické mechanismy vypadat primitivně a do služby se proto hlásí selský rozum. V hloubi jsou ale složité, na hranici pochopitelnosti. Zmáčknete to tady – a praskne vám to na druhé straně: „Podstata makroekonomiky spočívá v tom, co není vidět,“ připomíná autor Frédérika Bastiata.

Ke slabším místům patří naopak některé Harfordovy návrhy regulací. Ne rovnou proto, že jsou to regulace, ale když se dvě stě padesát stran zaklínáte složitostí dnešní ekonomiky a neefektivitou mnohých státních zásahů, musíte se přece sami snažit předjímat možné důsledky svých vlastních vizí. Harford tak na jednu stranu bystře tvrdí, že státní podpora hypoték a dotace chudým regionům odrazují lidi od odstěhování se za lepším. Na druhou stranu navrhuje dotace pro ty, kteří zaměstnají mladé nezaměstnané, a neřeší, jestli by to nezhoršilo postavení starých nezaměstnaných. Takových míst je tu jenom pár, ale vlastně o to víc mi jich je líto.

The Undercover Economist Strikes Back je totiž venkoncem výjimečný počin, mimořádná popularizační kniha. I takhle skvěle se dá psát v žánru zaplaveném blábolivými, grafomanskými a dogmatickými výžblepty jako je Nahá pravda. Přeju jí proto co nejrychlejší vydání v češtině, dobrého překladatele a v nejlepším případě i nakladatele, který si troufne (pokud mu to licence dovolí) prohodit titul a podtitul. Tohle není knížka o navracejícím se ekonomovi v utajení, tohle je vpravdě knížka o tom, jak ekonomiku „run or ruin“ – zalít, nebo zabít.

Jen mám strach, že v zemi, kde každá hospoda skrývá deset guvernérů národní banky, vzbudí Harfordovo vlídné, ale důrazné poselství ono je to, děcka, složitější horší pouliční nepokoje než jinde karikatury Mohameda.

Tim Harford: The Undercover Economist Strikes Back: How to Run–or Ruin–an Economy – vyšlo v nakladatelství Riverhead v roce 2013, 272 stran, 14 dolarů (verze pro Kindle).

Pravý hipster s prokrastinací zatočí omýváním šíje

27. 3. 2014

Co radily knihy o produktivitě a kreativitě před 50, 65, 80 lety? To samé co dnes!

Mládeži, pozor, ať vám úlekem nezaskočí club maté: stal se na vás podvod. Revoluční objevy o kreativitě, produktivitě a svobodě v práci, kterými vás krmí myšlenkový průmysl, tu už dávno byly. Slovo od slova, náčrtek od náčrtku, historie se opakuje a vy zbytečně utrácíte za kurzy a knihy, ze kterých se nedozvíte o moc víc, než co bylo známo vašim dědům a pradědům.

Důkazem jsou tři sešity, na které jsem narazil při rešerši v zemské knihovně:

A. A. Hoch: Organisace duševní práce, návod k racionalisaci studia a k zlepšení techniky duševní práce – V. rozšířené vydání, 1949

Sebrané poznatky „Sovětské fysiologické školy Orbeliho“ a dalších prapodivných ústavů by klidně mohly vyjít znovu v Melvilu a nikdo by si ničeho nevšiml. Alois Adalbert Hoch místy zní jako Steven Pressfield:

Věčné hloubání jen o sobě, o tom, co mohlo být a nebylo, stavění vzdušných zámků, přílišná sebekritika, zbytečné škarohlídství, nadměrná fantasie, utíkání do vysněného, neuskutečněného světa, to všechno oslabuje duševní schopnosti, znemožňuje soustředění na reálnou práci. Je to veliké plýtvání duševními silami. Proti tomu se třeba energicky bránit, napnout vůli a obrátit se k objektivní skutečnosti, věnovat se konkrétní práci.

Zde o půl století (poprvé kniha vyšla už v roce 1931) předbíhá Davida Allena, Mít vše hotovo a workflow inbox → archiv:

Dostane se i na používání – doslova! – dřevní verze osobní Wiki…

… jakož na zárodky datové žurnalistiky:

Půvabný je výskyt stále živých motivačních hesel, jen u nich chybí kýčovité obrázky a jejich autorství je připsané Sovětům: „Znát něco o všem a všechno o něčem – bylo heslem znamenitého ruského přírodovědce Timirjazeva,“ píše Hoch a skutečný autor Thomas Henry Huxley se obrací v hrobě.

Jaký měl Hoch recept na prokrastinaci? Mnohem jednodušší než buzer-lístek:

Omývání studenou vodou. I vliv tohoto prostředku na vzpružení pracovní schopnosti byl průkazně dosvědčen uvedenými moskevskými pokusy. Stačilo omývat si jen tváře. Vydatnějšího osvěžení se dosáhne omýváním – po delších dobách – také šíje, a při značnější únavě i omývání [sic] do půl těla.

Studená voda je všelék dodnes, vždyť i Tim Ferriss ve Čtyřhodinovém tělu doporučuje ledové koupele ke spalování tuků a kvalitnějšímu spánku.

Petr Den: Tvůrcem snadno a rychle, 1933

Heleme se, Poke the Box Setha Godina vyšlo poprvé už za první republiky:

[O]pravdu žije jen ten, kdo umí plavat v moři fantasie, kdo ji dovede uskutečňovat. Kdo je tvůrcem, kdo tvoří. Neboť pokoušeti se, zkoušeti, dělati pokusy, to jest jedinou možnou metodou, kterou se tvoří. Tvořiti jest činiti pokusy. Stvořiti, toť učinit zdařilý pokus. Neboť vše stvořené jest jen podařený pokus.

Tohle jsem tuším četl (a překládal) v Kraď jako umělec:

[K] pokusu potřebujeme nutně víc než jednu látku, k tvoření víc než jednu složku a k vytvoření něčeho nového víc než jedno staré.

Zprvu sympatická kniha se postupně přelévá do zmatené, až psychedelické druhé půlky. V té Petr Den (Ladislav Radimský) propadá mystice ne nepodobné tomu, čemu říkám „čajovnové duchovno“, a co dobře známe z esoterických projevů vyznavačů svobody v práci:

[P]roblém vykoupení je problém dostiučinění za hříchy. A dostičiníme tvořením.Jentvořením! Říkám dosti, poněvadž pak nečiníme ani více ani méně. Jen přesně to, co musíme a máme. Hřích a dílo musí být v rovnováze.

Aspoň že jsme se za těch osmdesát let posunuli k větší rovnoprávnosti:

[Ž]ena, řečnící na politické schůzi, je tak odporná jako zdravý muž v poledne v posteli. Každý nechť zůstane tam, kam patří!

PhDr. Fr. Engelsmann: Hygiena a organizace duševní práce, 1962

Že jsou některé dnešní reklamky feťácká doupata, to nepřekvapí. Ale že mělo socialistické Československo takový problém s drogami mezi duševně pracujícími, až musel František Engelsmann hned na začátek knihy vetknout toto varování, to už zarazí:

Nutno se vyvarovat pravidelného užívání povzbudivých prostředků proti únavě, farmak zvaných simulancia nebo excitancia (kofein, Psychoton, Benzedrin, Ritalin, Pervitin, Fermetrazin, cola, Preludin, Centedrin aj.) působících převážně na centrální nervstvo. (Zvýraznil M. K.)

Kniha je skvělým dokladem toho, že „znalostní ekonomika“ a „vzdělanostní společnost“ nejsou žádné moderní buzzwordy, ale fousatá klišé:

S pokrokem dnešního světa může držet krok jen ten, kdo běžně čte a studuje.

Takto vypadal socialistický coworking:

A takto MacBook Air:

Můžete se tomu smát, jenomže odcizení vznikající při práci s počítačem popisuje Engelsmann naprosto přesně – před 52 lety!

Závažným psychologickým faktem je i to, že není bezprostředně patrný účel, jemuž slouží pracovní výkony. Je proto třeba soustavně informovat pracující a školením zjišťovat přehlednou znalost celého pracovního postupu, aby se necítili pouze části strojního mechanismu (sic).

Brífy, scrumy, hangouty a changelogy: nic nového, jen přeleštěná veteš. Stejně jako inboxy nebo prokrastinace.

Jak se píše na hřbitovních branách: Co jste vy, byli jsme i my, co jsme my, budete i vy.

Taťka a mamka jsou pryč

10. 4. 2014

V každém z vašich kolegů dříme malý blbeček ochotný uvěřit staršímu sourozenci jakoukoliv kravinu. (Aspoň to tvrdí jeden fanda do seriálů.)

V prvním Supermanovi Lex Luthor poznamenává: „Někteří lidi nenajdou v celé Vojně a míru nic víc než trochu dobrodružství. Jiní si přečtou složení žvýkačky – a odhalí tajemství vesmíru.“ Blogger Venkatesh Rao patří do druhé skupiny lidí. Nad Be Slightly Evil jsem si tím ještě nebyl úplně jistý, ale po jeho druhém samizdatovém letáku The Gervais Principle už nepochybuju. Rao totiž napsal ohromně objevnou a vtipnou analýzu vnitrofiremního potravinového řetězce – a nepotřeboval k tomu jedinou vědeckou studii ani osobní zkušenost. Stačilo mu pozorně sledovat seriál Kancl a rozvinout jeden kreslený vtip Hugha MacLeoda.

The Gervais Principle samozřejmě nemůžu pochválit jako naučnou knihu nebo praktický návod, tím bych zneuctil svoje recenzentské krédo. Nadšeně ten e-book ale doporučuju coby krásnou literaturu: vtipně napsanou esej, která vám dá na vaše kariérní pinožení pohlédnout čerstvýma očima.

Z lúzra manažerem: musíte se snažit. Z lúzra šéfem: nesmíte se snažit

Gervaisův princip sice dostal jméno po tvůrci Kanclu, komikovi Ricku Gervaisovi, základy mu ale dal kreslíř Hugh MacLeod:

Rao vzal vtip s plnou vážností: ve většině společností podle něj skutečně najdete pyramidu o třech patrech. Dole jsou lúzři. „Nejsou to lúzři ve společenském smyslu (můžou být i ‚cool‘), ale zkrátka lidé, kteří dali přednost pravidelné výplatě před kapitalistickým rizikem.“ Uprostřed najdete bezradné. Ti se „na rozdíl od sociopatů a lúzrů nemůžou volně pohybovat ekonomikou, takže v nich klíčí zvrhlá forma oddanosti k firmě, přestože se občas ukáže, že firma není loajální k nim.“ A nakonec sociopati, „darwinismem, protestantskou morálkou a Nietzschem nasáklé typy, kteří přimějí organizaci fungovat navzdory jí samotné“.

Samotný Gervaisův princip zní takhle: „Sociopati, řízeni svými vlastními zájmy, vědomě povyšují snaživé lúzry doprostřed pyramidy. Z lúzrů, kteří to mají na háku, vychovávají nové sociopaty. Průměrné lúzry ponechávají osudu.“

Nebo obrázkem:

Jednoduchá ilustrace pak v „raoismu“ může postihnout i koloběh korporátního života, od startupu v byrokratický moloch:

Masky jsou jediná realita

The Gervais Principle se ovšem nezaměřuje ani tak na firmy jako na jednotlivé typy zaměstnanců, kterým v názorných příkladech propůjčují maso a kosti postavy Kanclu. Ten je pro snazší pochopení knihy dobré znát, jedno zda v anglické, nebo americké verzi. Důmyslný čtenář se obejde i bez toho, nebude to ovšem taková zábava.

Rao rozlišuje pět druhů jazyka, se kterými se můžete v jakékoliv organizaci setkat: powertalk, posturetalk, babytalk, gametalk a straightalk. Můžeme si je pracovně přeložit jako řeč mocných, naparování, šišlání, hantýrku a rozkazy. Prvním mluví sociopati sami mezi sebou. Posturetalk používají bezradní, a to všemi směry: „Nemají žádný skupinový jazyk, protože si neuvědomují, že tvoří skupinu.“ Sociopati a lúzři mluví k bezradným babytalkem, který si ovšem bezradní vykládají jako posturetalk. Lúzři mezi sebou mluví gametalkem, který byl „jediný pořádně studován a zdokumentován“. (Bohužel o tom nic víc Rao nepíše.) Sociopati a lúzři spolu skoro nemluví („jednou z rolí bezradných je fungovat jako nárazníkové pásmo, jinak by v organizaci zavládla syrová a bolestivá dynamika pánů a otroků“), ale když už, pak straightalkem.

Nejvíc prostoru dostává pochopitelně powertalk, nedoufejte ovšem v anglicko-powertalkový slovníček. Jedním z jeho kouzel podle Raa je, že se ho nemůžete naučit z knížek („v nejlepším případě si tak rozšíříte slovní zásobu posturetalku“), ale jenom dlouhodobou komunikací se sociopaty, přičemž mnoho počátečních kol pochopitelně bolestivě prohrajete.

Ta snaha se ale vyplatí. Rao krásně popisuje pocit svobody na vrcholu pyramidy – když prokouknete, že sociopati nemají nasazené masky, ale že tyto masky jsou jediná realita: „Taťka a mamka jsou pryč. Všechno je možné, projde mi úplně cokoliv. Můžu si vymyslet jakoukoliv kravinu a mí mladší sourozenci ji sežerou.“

The Gervais Principle se naprosto míjí s kritérii naučné literatury: čekejte neseriózní zdroje, neověřitelná tvrzení, občas protimluv nebo chybějící vysvětlení. Dokonale ale zato splňuje nároky kladené na postmoderní prózu. Rao si hraje s jazykem: jednak má vynalézavý geekovský sloh připomínající recenze videoher („they program the organization to act in those ways by installing bureaucracy-ware“), jednak rozbíjí na atomy komunikaci druhých. Text staví na jiných textech, a to do té míry, že by bez nich nedával smysl: kromě Kanclu odkazuje na seriály Mad Men, House of Cards nebo Deadwood.

Kniha, řečeno s Milanem Kunderou, prořezává oponu mýtů a se škodolibou radostí odhaluje, jak směšní a marní jsou lidé, kteří berou své kariéry smrtelně vážně. Rao nenabízí inspiraci ani ubezpečení: nabízí osvobození.

(Tedy jak komu. V některých může představa, že taťka a mamka tady nejsou, pochopitelně vyvolat čirou hrůzu.)

Venkatesh Rao: The Gervais Principle: The Complete Series, with a Bonus Essay on Office Space (Ribbonfarm Roughs) Vydalo Ribbonfarm, Inc. v září 2013. 153 stran, 3,60 dolaru (dostupné jen jako e-book)

Dělník bulváru Novotný předvádí společenskou normu, ne deviaci

22. 4. 2014

Klusákův dokument hodinu štká nad životy zničenými bulvárem, ani jeden ale neukazuje. Zato nabízí portrét člověka, který se cestou do vyšší střední třídy podělal durch.

Pokud mají být Dělníci bulváru o drtivé moci a ohyzdných praktikách bulvárních médií, pak si dokumentarista Vít Klusák vybral špatného průvodce. Šéfredaktor Extra.cz Pavel Novotný sice od první do poslední minuty mele o tom, jaká je, nebo spíš jaká by chtěl být svině, ale charakteristika „kapitalista, židovský synek a člen ODS“ pohorší tak možná vandasovce. Může se prsit, jaké modelky může na svůj vliv ulovit i takový „koktavý zmrd“, jenže mu zůstává zevnějšek Nelsona ze seriálu Simpsonovi, sígra vzbuzujícího spíš soucit než respekt.

Nejde jen o jeho fyziognomii. Že Novotného práce spočívá v ničení lidských životů, jak ho obžalovává jeho vlastní sestra a jak vlastně tvrdí i on sám? Ale prosímvás. V Dělnících se řeší fotogalerie oběšeného psa, článek o panenství Martiny Sáblíkové nebo seznam „růžové mafie“. Všechno sliz, ale ne životy v troskách. Dna se Novotný dotkl až těsně před premiérou článkem o tom, že by se malé dcery Stanislava Grosse měly připravit na tátův skon. Napřesdržku, jistě, ale Grossovi musejí být po tolika letech štvanice už pokrytí teflonem. Zničené životy nevidím.

Že Extra.cz brnká na xenofobní nálady? Sprosťárna. Jenže se tím bohužel neliší od iDnesu nebo Novinek, které se stylizují jako seriozní politické tribuny, a u kterých mě to proto straší mnohem víc.

Zabije Novotný Ivetu Bartošovou, jak se pochlubil loni v online rozhovoru a jak to Dělníci bulváru připomněli? Neponese na tom víc viny než kdokoliv z divné partičky okolo zpěvačky anebo majitel večerky, kde si Bartošová koupí poslední lahev tullamorky.

Nechci tou relativizací Novotného omlouvat, ale to, že si rád nasazuje psí hlavu, přece ještě neznamená, že ji má. Nebo jinak: neříkám, že je Novotný dobrý chlap, ale že kdybyste seřadili osm a půl milionu dospělých Čechů, možná se nedostane ani do milionu největších sviní. Ačkoliv by se tam zřejmě rád viděl.

Tohle monstrum se může stát i z vás

Pokud ovšem mají být Dělníci bulváru o morálním rozměru „dělání kariéry“ obecně, pak Klusák maskota vybral dobře a Novotného naparování patří k věci. Výřečný jarda se za hodinu stihne vědomě nebo nevědomě přihlásit ke všemu, co se tak snadno přihodí lidem mířícím vzhůru:

Novotný otevřeně pohrdá lidmi, pro které pracuje. Jenže není jediný, komu v hlavě vrní kolovrátek lidi jsou blbí, kvalitu nepoznají a nechtějí, člověk aby se o ně staral jako o haranty. Běží tam novinářům ze seriózních médií, číšníkům, kuchařům, doktorům, podnikatelům ve všech odvětvích. Někdy to vyrůstá z nenávisti, jindy z prosté zkušenosti. A Novotného vyznání, že má rád „pohodlný systém, ve kterém je jako inteligentní člověk schopný poměrně pohodlně přežívat díky tomu, že ostatní kolem jsou debilové“ není motto bulváru, ale znalostní ekonomiky obecně. Stejný byznysmodel mají oslavovaní koučové a konzultanti.

Dál se Novotný rád chlubí svou mocí a svými příjmy, což pěšáci z vyšší střední třídy zkrátka dělávají a vždy to působí komicky, až zamindrákovaně. (Jen si vzpomeňte na Radovana Kalužu.) Bez úplatků bere 90 tisíc měsíčně, o pět tisíc víc, než je průměrný plat v Dánsku. Malý byt, každý den do roboty, večery strávené onlajn přenosy z koncertu Bartošové nebo hádkami se ženou, která jeho zaměstnáním pohrdá – vysmátého člověka za vodou si představuji jinak.

Že cynik Novotný ignoruje negativní dopady své práce? Za to se dost možná bude smažit v pekle, ale s miliony svých spoluobčanů. Útěk před zodpovědností je masový sport, opět ne specialita bulváru.

A že „rezignoval na morální hodnoty“ a slovy majitele Extra.cz Jana Bárty „udržuje prostý lid v podrevolučním stavu“? Pokud si vytyčíte tak absolutní a zároveň nicneříkající měřítka namísto bolestivého hledání konkrétních hranic mezi dobrem a zlem, nemůžete ani pinglovat v cukrárně. Mlsající proletariát = ukolébaný proletariát.

Dělník bulváru Pavel Novotný zkrátka představuje spíš současnou společenskou normu než deviaci.

Klusákův dokument proto můžete brát buď jako varování: tohle monstrum se dřív nebo později stane z každého, kdo se nedovede spokojit s málem, a kdo přestane (omlouvám se za kazatelský tón) pozorně sledovat morální rozměr všeho svého konání. Anebo ten film berte jako freak show: vysmějte se pár zrůdám v čele s Novotným – a ráno hurá do kanclu udělat svět zas malinko smutnějším nebo zamořenějším, vždyť si za to můžou ti blbci sami, nemají si to, ať je to cokoliv, od vás kupovat.

Vaše volba.

Dělníci bulváru – dokumentární film ČR, režie Vít Klusák, 56 minut, premiéra 16. 4. 2014.

Vzpoura přichází: Pochybný lék, ale fantastická diagnóza

3. 7. 2014

Antikapitalistický výlev vzteku může paradoxně oslovit spíš klausovce než liberální levičáky.

Nad manifestem Vzpoura přichází, podepsaným Neviditelným výborem, se ve mně míchaly dva pocity. Prvním byla úleva: jako když po cestě vyprahlou krajinou narazíte na studánku nebo když po týdnu v nové práci konečně mezi všemi těmi divnými lidmi najdete kolegu, se kterým si máte co říct. Stodvacetistránkový sedm let starý a před dvěma lety přeložený spisek srší pronikavými postřehy o věcech, které jsem tak nějak cítil, ale jednak jsem je nedokázal zformulovat a jednak mi to všechno přišlo tak mimo, až jsem skoro přestával věřit, že by všechny ty bílé myšky viděl ještě někdo jiný. Přes všechnu svou cynickou kousavost je Neviditelný výbor – tedy nejspíš filozof Julien Coupat s kolegy – konejšivý: neboj, to nejsi vadný ty, to je opravdu vadný svět. My to vidíme taky.

Druhý pocit byl podobný znejistění, jaké musí zažívat nácek, který si roky zakládá na své heterosexualitě a najednou mu k jeho hrůze dojde, že má oči jenom pro kamaráda z gangu. Totiž: Vzpoura přichází je spisek antikapitalistický a v pravém slova smyslu komunistický. („Proč by se komuny nemohly šířit donekonečna? Do každé továrny, do každé ulice, do každé vesnice, do každé školy. Konečně opravdová vláda místních výborů!“) Ale podobně jako by si dva kluci ve vysokých botách dokázali zdůvodnit, proč chvíle vášně, na kterou padl balíček papírových kapesníků, nebyla vůbec teplá, dopracoval jsem se k racionalizaci zachraňující moji středopravou identitu i já. Tedy: neztotožňuju se s recepty, které manifest nabízí, ale ohromně jsem si užil to, jak Neviditelný výbor roznáší na kopytech recepty neideologických ideologů, kazatelů „nových ekonomik“ a obecně „mírně pokrokových“ názorů a životních stylů.

Nastojte, hédonističtí individualisté:

„JSEM TÍM, ČÍM JSEM.“ Mé tělo mi patří. Já jsem já, ty jseš ty a za moc to nestojí. Masová personalizace. Individualizace veškerých podmínek – života, práce, neštěstí. Rozptýlená schizofrenie. Plíživá deprese. Atomizace na jemné paranoické částečky. Hysterizace osobního kontaktu. Čím víc chci být sám Sebou, tím větší pocit prázdnoty mám. Čím víc se vyjadřuju, tím víc vysychám. Čím víc se honím, tím jsem unavenější. Držím se, držíš se, držíme se našeho Já jako nudné přepážky.

Tumáte, zastánci minimálního příjmu…:

Modelovým typem občana budoucnosti je invalida. Je poměrně prozíravé, že spolky, které ho využívají, pro něj v současnosti požadují „minimální příjem“.

… i vy, kteří (ne nutně naopak) oslavujete práci jako zdroj řádu a smyslu:

[P]ráce byla nakonec prosazena jako jediný možný způsob existence. Hrůza práce netkví ani tolik v práci samotné, jako v dlouhodobé metodické devastaci všeho ostatního: důvěrných vztahů v rámci čtvrti, řemesla, vesnice, boje, příbuzenstva, pout k místům, lidem, ročním obdobím, způsobům jednání i vyjadřování. V tom spočívá onen současný paradox: práce zcela vyřadila všechny ostatní formy existence právě v okamžiku, kdy se pracující stali nadbytečnými.

Tady je něco pro zelené:

Novodobá bioaskeze je onou sebekontrolou, která je od všech vyžadována, aby mohla být sjednána záchranná akce, k níž se systém sám odsoudil. Podobně jako včera ve jménu ekonomie, bude si odedneška třeba utáhnout opasek ve jménu ekologie. Silnice by se samozřejmě mohly přeměnit na cyklostezky a jednoho dne bychom dokonce možná – v našich zeměpisných šířkách – mohli být odměněni garantovaným příjmem, ale to vše jen za cenu veskrze terapeutické existence.

A ještě Tomáši Sedláčkovi s láskou:

Některé části samotného kněžstva předstírají, že jsou disidenty a že kritizují dogma. Poslední trochu živější směr tzv. ekonomické vědy – směr, který se zcela vážně pojmenoval „neautistická ekonomie“ – si nyní udělal živnost z rozboru zpronevěry, fíglů, falešných ukazatelů jedné vědy a jeho jediná hmatatelná úloha je máchat monstrancí kolem výplodů mocných, zahalit trochou slavnostnosti jejich výzvy k podrobení se a konečně, jak je to vždy v náboženství zvykem, podávat vysvětlení.

Anarchie opravdu funguje – jenže jak dlouho?

Neviditelný výbor nefilozofuje kladivem, ale hned pořádnou demoliční koulí: Neexistuje prý už žádný jazyk pro vyjádření sdílené zkušenosti, tím pádem neexistuje ani pevná společnost, tím pádem neexistuje ani sociální řešení současné situace. Zmizel taky rozdíl mezi městem a vesnicí: žijeme v roztahaných nevzhledných suburbiích, to jen pár ulic a náměstí a snad ještě továren předělaných na kulturní centra se uctívá jako ztělesnění historie. Ani starý problém imigrace už neexistuje: všichni jsme uprchlíci „masově vyrváni z veškeré přináležitosti“. Šťatnější z nás ještě udržují vztahy, ve kterých lze jako v posledním útočišti zažít „vřelost, prostotu, pravdivost, život bez divadla i diváka“, ale strategizování plíživě proniká i do ložnic. Rodina je už jen klam maskující a ještě posilující vším prostupující odloučení: „Každý důvěrně zná ony dávky smutku, každoročně zhušťované rodinnými oslavami (…).“ – Tři čtvrtiny manifestu se místo hledání odpovědí na takzvaně důležité otázky zaobírají tím, proč jsou ty otázky hloupé, jalové a nedůležité. Bravo.

Jak už jsem vyložil v úvodu, největší výhrady mám k té čtvrtině, která se zabývá cestou ven: přímou akcí. „Jde o to, zhustit na lokální úrovni síť komun, provoz a solidaritu mezi nimi, do té míry, že se teritorium pro veškerou moc stane nečitelným a neprůhledným. Nejde o to teritorium zabrat, ale stát se jím.“ Mám totiž za to, že Neviditelný výbor vylévá s vanou i dítě, v tomhle případě hned dva geniální vynálezy: trh, na kterém lze efektivně směňovat statky, a demokratický stát, s dělbou moci, přesně definovanými rozhodovacími postupy a zabudovanou ochranou nejen slabších před silnějšími, ale obecně kohokoliv před charismatickými psychopaty. Přesně takoví totiž milují tekuté neformální systémy, ve kterých „rozhodnutí přijde samo od sebe a spíše přijme ono nás než my je“.

Neviditelný výbor argumentuje, že anarchie už mnohokrát zafungovala při „zkratu systému“ a připomíná třeba „[l]idové vývařovny, zásobování, pouliční ordinace“ v New Orleans po Katrině. Může ale takový společenský model vydržet déle než pár týdnů a bez tmelu akutní katastrofy, „dík“ kterému rozhodnutí skutečně přicházejí sama? Můžeme se masově vrátit před éru masové personalizace? Může se síť komun ubránit invazi zvenčí? Jak přesně se dynamika komun liší od dynamiky „aktivistických kruhů“, jejichž úkolem je „sebrat vašemu snažení energii“? Co když mocenské vakuum vyplní čirý teror, což se po katastrofách taky stává?

Kniha, která tak kouzelně bojuje se sluníčkoismem, paradoxně sama přeskakuje vysvětlování a finišuje radostnou utopií: „Do starého vesnického koloniálu přinášíme svůj přebytek a odnášíme si to, co nám chybí. Lidé se tam také scházejí, aby diskutovali o celkové situaci a nutném vybavení strojní dílny.“ Tak určitě: kolektivizace totiž vždycky přinesla štědré rozdávání a nikdy naopak…

Autoři ovšem se ovšem duchapřítomně pojišťují už v první kapitole: „Ti, kdo předstírají, že mají v rukou řešení, jsou ihned usvědčeni ze lži,“ předpovídají vlastní osud. Naivita jejich vlastní utopie tak jen podtrhuje předcházející popis bezvýchodné současnosti. Neviditelný výbor tedy v Přicházející vzpouře nabízí průměrný manifest, ale geniální pamflet. Pochybný lék, ale fantastickou diagnózu.

Neviditelný výbor: Vzpoura přichází – vyšlo v nakladatelství Rubato v překladu Pražského neviditelného výboru v roce 2012. 130 stran, 190 korun (brožura), 90 korun (e-book).

Program sociálnědemokratického internetu

31. 7. 2014

Digitální éra nenaplnila naivní očekávání, konstatuje ve výborné nové knize dokumentaristka Astra Taylor, a vytyčuje cestu z kyberprostoru rozparcelovaného lenními pány.

Ten příběh slyšíte denně: internet přináší rovnost a spravedlnost, neboť odstraňuje bariéry mezi podnikateli a zákazníky, umělci a posluchači, chytrými hlavami a penězi. Staré debaty o trhu a státu ztrácejí význam a přežité společenské instituce nepotřebujeme, protože všechno vyřeší otevřenost a participace. – Pokud jste hledali argumentační vakcínu proti tomuhle mozkomoru, posílal jsem vás dosud ke knihám To Click Here, Save Everything Jevgenije Morozova a Who Owns the Future? Jarona Laniera. Už ne. Knižní prvotina filmové dokumentaristky Astry Taylor The People’s Platform: Taking Back Power and Culture in the Digital Age vydá za obě, navíc nesdílí jejich chyby.

Autorka podobně jako Morozov připomíná, že internet je jen nástroj, a nástroj sám o sobě neřeší společenské problémy: lidé řeší společenské problémy. Na rozdíl od Morozova ale zuřivě neokopává nerdy s krajními názory, spíš vlídně polemizuje s konkrétními myšlenkami slavných optimistů. Podobně jako Lanier si zase všímá, kolik práce maskované za hru, tedy „playbor“, česky snad „hráce“, lidé dobrovolně a obvykle nevědomky dělají pro několik málo velkých firem: například jak ochotně „plní“ sociální sítě hodnotným obsahem. Na rozdíl od Laniera ale Taylor nenavrhuje kroky na hranici utopie, jako byl jeho globální systém mikroplateb. Inspiraci hledá v tom, co už tu je a funguje.

Katalog nenaplněných slibů

Aby to bylo úplně jasné, The People’s Platform není kniha o tom, že by snad internet byl špatný – ale o tom, že nenaplnil očekávání do něj naivně vkládaná. „Měl odstranit prostředníky a umožnit komunikaci rovných s rovnými, a zatím přinesl moc vlivné a skoro všudypřítomné skupině mediátorů. Měl z vertikálních vztahů udělat vztahy horizontální a přinést prosperitu všem, jenže propast mezi těmi nejoblíbenějšími a těmi sotva viditelnými se naopak ještě prohloubila. Měl lidi vyvést z drahých spektálů, ale nakonec zábavní společnosti panují nad celosvětovým publikem. Měl odstranit zbožní charakter umění a kultury, a místo toho se z každé komunikace stala reklamní plocha.“

Těch zklamání je víc. Internet měl být požehnáním pro novináře, ale ti teď dílem přicházejí o místa, dílem o duši v „churnalistických“ džobech při vytváření „sponzorovaných konverzací“. Měl lidem nabídnout spoustu nových tvůrčích možností, což se nakonec stalo, ale s nečekanými vedlejšími následky. Prvním je rozmach zmíněné „hráce“ na sociálních sítích: můžete za svoje statusy dostat mrtě lajků, ale bydlení tím nezaplatíte, zato Zuckerberg to své penězi od inzerentů ano. Druhým je fetišizace umělce, výhodná pro všechny, jen ne pro ty, kteří se považují za umělce: „Étos nezávislého tvůrce nalezl nové využití: slouží jako přitažlivá fasáda nevypočitatelného systému a jako identita lidí, kteří si jím snaží probít cestu. Ideální pracovník je k nerozeznání od zapáleného kumštýře: všestranný, vynalézavý, přizpůsobivý a nezapouští kořeny; umí se namotivovat a pracuje přesčas; ždíme vnitřní i vnější zdroje; spíš než k minulým úspěchům vzhlíží k novým začátkům, nadcházejícím možnostem a šancím; natolik miluje svou práci, že nekouká nalevo napravo a čeká jen malou odměnu nebo loajalitu – takoví jsou amatéři a stážisté.“ (Respekt tomu, kdo si to nechá vygravírovat na MacBook a bude si ho brát na schůzky.)

Staré nerovnosti internet odstraňuje jen teoreticky: promluvit na něm sice může každý, ale „to neznamená, že máme všichni stejně silné megafony.“ (Pánbůh zaplať, chce se mi dodat.) Některé nové nerovnosti přináší: jedni jsou připojeni rychleji, jedni pomaleji, někteří používají plnohodnotný osobní počítač, jiným svazuje ruce mobilní telefon. Podobně teoretická je šíře tvůrčích i spotřebitelských možností. Důmyslné analytické nástroje totiž pomáhají oběma stranám zúžit volby tak, aby se všem všechno líbilo: nakladatelé vidí, jak rychle ve svých čtečkách lidé otáčejí stránky různých knížek, a čtenáři zase oceňují funkci „lidé si také přečetli…“

Není báječné, že je tolik umění k dispozici bezplatně? Ne tak docela, protože tvůrci přece musí z něčeho žít: „Kultura, přestože je nehmotná, vzniká v materiálním světě, a svobodná kultura obnáší skryté náklady, podobně jako levné potraviny.“ (V češtině ustálený překlad „free culture“ materiální rozměr kultury dokonale zakrývá: odkazuje jen na „svobodu slova“, ne na „pivo zadarmo“, jak oba možné výklady slova „free“ chápe Richard M. Stallman.)

A příslib volně organizovaných, otevřených skupin bez pevných struktur a vůdců? Jen utopie a kouřová clona pro silné či prostě jen šťastné hegemony, jak ukázaly třeba revoluce v Egyptě v letech 2011 a 2013.

Ačkoliv její obvinění znějí vážně, Taylor není hysterická prorokyně konce civilizace. Píše věcně, nepateticky, bez dramatických prohlášení. Na Morozovovi mě sice jeho kousavost baví, ale Taylor myslím dokážou dočíst do konce i zarytí technooptimisté.

Sociálnědemokratický internet

Jak tedy z internetu udělat tu „tribunu lidu“ z názvu knížky? První várka návrhů půjde po srsti snad všem: Taylor navrhuje omezení ochrany duševního vlastnictví, a to třemi způsoby. Za prvé chce posílit stávající principy „řádného užití“, tedy práva i bez dovolení a bez placení citovat díla jiných. Autorka žije v docela oprávněném strachu, že v nějaké scéně některého svého filmu zachytí kousek cizího díla a následný soud ji zruinuje. Za druhé navrhuje zkrátit dobu ochrany duševního vlastnictví a za třetí je pak od určitého roku – vlastně neurčitého roku, konkrétní bohužel není – chránit jen na základě požádání, což by vyřešilo problém s osiřelými díly, u kterých nelze dohledat držitele práv.

Další várku návrhů bych už označil za program „sociálnědemokratického internetu“, což mi přijde přesnější než zprofanovaná „udržitelnost“, kterou se v nadpise kapitoly ohání sama Taylor. Klíčem programu je návrat moci nad sítí do rukou občanů, s trochou nadsázky tedy „hracujícího lidu“. Autorka nevolá po vyvlastňování velkých firem, jen po jejich přísnější kontrole a po vytvoření veřejnoprávních a nevýdělečných alternativ Googlu či Google Books ve stylu Wikipedie. K tomu chce veřejnou podporu pestrosti obsahu a jeho konzervaci pro budoucnost. (Netřeba hned zvyšovat či zavádět koncesionářské poplatky: stačilo by prý, kdyby lídři trhu začali platit daně.) Že je to zásah do trhu? Ten trh vznikl díky veřejným dotacím do vývoje technologií, připomíná Taylor.

Jsem k tomu skeptický: bojím se, že by veřejnoprávní Google programovali lidé jako statistik Václav Henych, pod dohledem Heleny Fibingerové. Nechci tak pečlivě promyšlenou knihu odbýt dogmatickým pravičáckým „to by nikdy za žádných okolností nešlo,“ jen myslím, že by to nešlo bez společenské proměny, po které by mnohem víc talentů dávalo přednost práci pro Wikimedia Foundation a veřejnoprávní instituce, než pro Google.

Jakkoliv se s Astrou Taylor dá v jednotlivostech nesouhlasit, kniha The People’s Platform: Taking Back Power and Culture in the Digital Age je výborná. Střízlivá, věcná, neodbytná. Připomíná, že „staré debaty“ o trhu a státu, o kapitálu a vládách s příchodem internetu neskončily. Že tyhle a další staré instituce nejsou přežité, že jsou tu s námi pořád a je nutné zaujmout k nim stanovisko. Že „otevřenost“ a další buzzwordy můžou fungovat jako maskování nekalosti. A že pár příběhů o internetových miliardářích není receptem na úspěch pro všechny. Slovy Woodrowa Wilsona z úvodu knížky: „Že to rolník může dotáhnout až na trůn, přece ještě neznamená, že v království vládne demokracie.“

Astra Taylor: The People’s Platform: Taking Back Power and Culture in the Digital Age – vyšlo v nakladatelství Metropolitan Books v dubnu 2014. 288 stran, 12 dolarů (verze pro Kindle).

Pryč s kultem plynulé dopravy

9. 10. 2014

Zamíříte po volebním víkendu do zastupitelstva jakéhokoliv města? Prosím, přečtěte si Walkable City.

Otevřít Walkable City při vrcholící komunální kampani bylo podobně osvěžující, jako by asi bylo zalistovat se do Smithova Bohatství národů v zemi zasypané letáčky „Zařídíme chleba obětováním panen.“ Město, kterým se dá chodit totiž znamenitě vyvrací jeden rozšířený blud o fungování městské infrastruktury za druhým. Kniha přitom netrpí žádným z morů, které tak často kazí čtení: je plná konkrétních příkladů, zato prostá prázdných žvástů, nemotá příčiny a následky, má spád a živý sloh.

Architekt Jeff Speck si dobře uvědomuje, že různá města mají různé problémy, a tak spíš radí, jak přemýšlet než co hned bez přemýšlení udělat. Právě kvůli tomu se Walkable City nedá snadno shrnout do jednoho kréda. Vypsal jsem si ale čtyři opakované motivy a seřadil je od toho nejvíc Auto*MATovského po ten nejvíc D-FENSovský. Pokud vás pohled na první dva uvádí v mrákoty, můžete začít třetím a čtvrtým.

1. Průjezdnost je pro město tragická priorita

„Automobil je sluha, ze kterého jsme udělali pána,“ píše Speck. „Po šedesát let jsme svá města tvarovali hlavně kolem aut.“ Vzniklo tak něco, čemu se říká dopravní indukce: města nezvou k procházce, zato zvou k jízdě. Což má – a tady je Speck velmi obsáhlý a konkrétní – špatné důsledky jak pro hospodaření rodin i místních firem, tak pro zdraví lidí.

Navíc tu vzniká obludná smyčka: čím víc zvou města k jízdě, tím víc lidí jezdí autem, tím víc dopravních staveb „města potřebují“, tím víc zvou k jízdě, tím víc lidí jezdí autem…

Speck nechce automobily zakázat, ani nikomu chůzi nutit. Jen žádá, aby regulátoři přestali v zájmu „plynulé dopravy“ vytvářet takové podmínky, kvůli kterým je těžké žít bez auta a snadné s ním, ať to je dělení měst na obytné, kancelářské a nákupní zóny, nebo gigantické dopravní stavby. „Plánovači (…) proměnili jádra měst v místa, kam se dá sice snadno dojet, ale zároveň tam není proč jezdit.“

2. Parkování zdarma je pekelně drahé. Proto je nutné ho vymýtit

Pokud se vám nechce číst sedmisetstránkovou bibli Donalda Shoupa The High Cost of Free Parking, Speck nabízí výtah. Třetí kapitolu doporučuji hlavně těm, pro které je vzdělání zboží jako každé jiné, zdravotnictví zboží jako každé jiné, ale zato parkování zdarma patří mezi základní práva a stát by se měl postarat. Za parkování „zdarma“ totiž samozřejmě nakonec zaplatíte, a to i v případě, že auto vůbec nemáte. Svými daněmi to uděláte tam, kde se o parkovací plochy stará město: vytvořit jedno místo stojí čtyři tisíce dolarů, další peníze spolkne údržba. Cenou za zboží a služby platíte parkování tam, kde je bezplatně – často kvůli vyhláškám – nabízí obchodník. K tomu na účet připišme ještě nižší kvalitu prostředí, k jaké došli ve floridské Pensacole, kde „tak dlouho nahrazovali krásné historické budovy parkovišti, až se lidem přestalo chtít do města jezdit.“

Parkoviště naceněná tak, aby bylo vždy zhruba 15 procent míst volných, po kterých Shoup i Speck volají, mají přitom pro motoristy obrovskou výhodu: vždycky najdou místo. Což se jim v reálném socialismu dnešních ulic nemusí poštěstit.

3. Investice do MHD neomezí dopravní zácpy

Jakkoliv je fungující systém hromadné dopravy pro město životně důležitý, nezařídí jednu věc: že zmizí kolony ve špičkách. To zvládnou jenom dopravní omezení a mýtné. (Tímto dávám opožděně za pravdu všem, kteří se mnou o tom před dvěma týdny polemizovali na Twitteru.)

4. Města se bez aut neobejdou

Což nakonec říkají i lidi z Auto*MATu a jiní údajní ekoteroristé. Speck je ještě o něco vstřícnější, auta prý ostatně od mala „miluje“, nicméně jeho argumenty zůstávají věcné.

Mimo jiné varuje před trvalými úpravami ulic, které by jednou provždy fyzicky znemožnily vjezd aut: „Radši rozestavte pár patníků, stromků v květináčích a přenosných laviček, jako to udělali na Times Square. Zkuste to na víkend, a pokud to bude fungovat, přidejte další dny. Nevyhoďte ani penny za masivní barikády, protože pokud má pěší zóna žít, bude to kvůli místu, lidem a organizaci, ne stavebním úpravám.“

Připomíná, že podélně zaparkovaná auta můžou pomoci některé ulice zpříjemnit pro chodce, protože tvoří obranou bariéru mezi provozem a lavičkami či zahrádkami. Varuje, že cyklistická lobby je pořád jenom lobby jednoho z několika způsobů, jakými lze užívat město, a prosazované široké cyklostezky nejsou univerzální dobro. Zkrátka, že být moc hrrr škodí: „Obezitu nevyléčíte tím, že přestanete jíst. Většina obchodů ke svému přežití automobilovou dopravu potřebuje.“

Selský rozum je špatný urbanista

Nad výpisky z Walkable City jsem si vzpomněl na knihu The Undercover Economist Strikes Back: obě spojuje poselství, že selský rozum může být mizerný rádce. Principy fungování skvělých měst jsou totiž neintuitivní: široké ulice se spoustou značek často bývají nebezpečnější než těsné uličky, ve kterých vládne anarchie. Řídce zastavěná zahradní města mají ekologickou katastrofu ve svém DNA. Urbanistická opatření vedou často k naprostému opaku toho, co si jejich tvůrci přáli. Proto pokud po víkendových volbách zamíříte do zastupitelstva libovolného města, pak si, prosím, Walkable City dobře přečtěte. Speck nemusí mít patent na neomylnost, má ale patent na nepředsudečné myšlení.

Jeff Speck: Walkable City: How Downtown Can Save America, One Step at a Time – vydalo nakladatelství Farrar, Straus and Giroux v roce 2012, 320 stran, 10 dolarů (verze pro Kindle).

Publicistická elita sepsala Wikipelíšky

27. 11. 2014

Kniha Mé dětství v socialismu je milým souborem vzpomínek. Sebereflexi a odbourávání tabu ale dávkuje po špetkách.

První z šesti pravidel Johna Updika pro recenzování knih zní: „Pokuste se pochopit, o co přesně autorovi šlo, a nekritizujte ho za to, že se mu nepodařilo něco, o co se ve skutečnosti nesnažil.“ Kdyby neměl sborník 73 vzpomínek Mé dětství v socialismu takovou předmluvu, jakou má, odhadoval bych, že cílem bylo dát dohromady úctyhodnou sestavu publicistů, bloggerů, herců a jiných osobností a nechat je ve stylu televizních talkshow volně zavzpomínat na zážitky z dětství v socialismu. Klidně víc na dětství než na socialismus.

Takový cíl by kniha naplnila důstojně a měl bych k ní jen dvě úzce související výhrady. Mé dětství v socialismu potřebovalo mnohem ostřejšího editora. Takového, co by různorodé texty za prvé sjednotil a učesal (v knize narazíte na „2 km“ i „tisíc kilometrů“, ale taky na čuňárny jako „190. dílný televizní cyklus“ nebo „Lidová Škola Umění“). Za druhé by z knihy vyřadil pět až deset nejslabších kousků. Vedle děl špičkových publicistů působí některé příspěvky – z ohleduplnosti budu výjimečně nekonkrétní – jako vzpomínání dědy Simpsona.

Jenomže Mé dětství v socialismu mělo přece jen větší ambice, jak v předmluvě přiznává iniciátor projektu, ředitel společnosti Internet Info, předseda výkonné rady SPIR a můj kamarád Ján Simkanič: „České společnosti se dle mého bohužel dlouhodobě nedaří vyrovnávat se zdravě a sebevědomě se svou vlastní minulostí. Nemá dostatek kuráže podívat se zpříma do zrcadla. A právě proto bych si přál, kdyby se osobní vzpomínky staly tou branou, která se pootevře směrem k potřebné sebereflexi a k odbourávání toho, co jsem jednou nazval české nesvědomí,“ píše.

Souhlasím s Jánem, že ta sebereflexe je potřebná proto, že „když budeme lépe znát naši vlastní minulost, zvýšíme tím šanci, abychom ji nemuseli prožít znovu“. Jenže Mé dětství v socialismu nenabízí moc příležitostí k pohledu do zrcadla a odhalení pravdy. Velká většina příspěvků naopak posiluje dva mýty, které reflexi znesnadňují: za prvé, že komunistická totalita byli ti druzí, a za druhé, že společnost před listopadem 1989 byla sevřená v kleštích ideologie, zatímco dnešní uspořádání je přirozené.

Komunistická země – a nikde žádný komunista

Ačkoliv měla Komunistická strana Československa ještě na začátku posledního roku totality 1 701 085 členů a kandidátů na členství, jen několik málo osamocených přispivatelů Mého dětství v socialismu se přiznává k tomu, že jejich příbuzní a blízcí byli aktivními komunisty. Za opatrným krůčkem vpřed obvykle následuje úkrok vzad nebo do strany, tedy buď omlouvání, že v komunismus začali věřit pod vlivem válečných traumat, anebo změna tématu.

Do kyselého jablka se zakousne jen Josef Šlerka (nevím, zda bylo kyselé pro Josefa): „Naše rodina patřila v krajském městě osmdesátých let ke komunistické nobilitě. Můj celkový dojem ze socialistického dětství proto není nijak negativní. Kritický odstup jsem postupně získával až s událostmi listopadu 1989 a nebylo to zdaleka tak jednoduché, jak to mám tendenci vidět dnes,“ začíná své vzpomínání. Tohle je prosím nejkurážnější sebereflexe ze všech 73 příspěvků.

Mnohem pohodlnější je při vzpomínkách na dětství sáhnout po šabloně my vs. oni. Z dětí „trpících“ nedostatkem statusových symbolů, tedy žvýkaček nebo zmrzliny, se najednou stávají tak trochu oběti režimu, nebo aspoň ti, co systém „prokoukli“.

Tu polohu chápu. Za prvé proto, že kádrování nezmizelo: přiznat původ z komunistické rodiny znamená nabídnout lacinou munici internetovým oponentům i třeba životnímu partnerovi při vyhrocených hádkách. Za druhé proto, že vyžaduje nesmírnou vnitřní sílu říct: ano, tento můj příbuzný ublížil přímo nebo nepřímo řadě lidí, ale aniž bych jeho skutky byl schopen omluvit, pořád ho miluju. Chápat, že člověk ve svých poklescích nezasluhuje omlouvání jako nesvéprávné dítě, ale milost jako dospělý, to v téhle zemi a době umí snad už jen vězeňští kaplani.

Jenomže i když se ta poloha dá pochopit, právě ona brání reflexi. Ta by v Německu a Rakousku nebyla možná, kdyby potomci nacistů buď o svých rodičích mlčeli, nebo jejich vstup do NSDAP omlouvali tím, že zažili potupu Versailleského míru.

Ideologii jsme překonali, zapomeňte

Šablonovité není jen vidění my vs. oni, ale i tehdy vs. teď. Ano, je tu ten citát z Updika a skutečnost, že autorům Mého dětství v socialismu nešlo v první řadě o zhodnocení přítomnosti. Jenomže jednotlivé historické éry nemůžete hodnotit bez srovnání s jinými érami. Jen nestor sborníku Milan Vohryzka hodnotí hned v prvním příspěvku časy po únoru 1948 ve srovnání s časy před únorem. Po něm následují příslušníci dvou generací, které mohou dobu před listopadem 1989 porovnat jen s dobou po listopadu. Že tu první haní a druhou chválí, s tím problém nemám. Problém mám s tím, že by některé pasáže Mého dětství v socialismu šlo použít i ke kritice přítomnosti, ale jejich autoři to nereflektují.

Když Peter Lelovič píše, že má díky dětství v socialismu „přesnou představu, co dokáže stát postavený na ideologii,“ zajímalo by mě, jestli ví o státu, který by nebyl postavený na ideologii. Ideologie rovná se hodnoty. I různé formy demokratického liberalismu, na kterých stojí „všechny normální země“, jsou ideologie. Čtěte Žižka a Houellebecqua, ať se dozvíte, jaké nenápadné formy bezpráví a násilí se v jejich jménu dějí.

Daniela Fischerová ve svém jinak nadprůměrném příspěvku pro změnu vzpomíná: „Jazyk je plný rusismů. Děláme linějku, rozuměj: stojíme v řadě. Bohatý sedlák je kulak. Úderník není kovová součástka, ale workholik, maniak pracující nadplán. Zatímco workholika lze léčit, úderník je náš vzor.“ Zaujalo mě to, protože jsem se ten samý den dočetl, že provozuju „snoozování“ a že bych se za to asi měl stydět.

U všech těch vzpomínek na vojnu, kádrové posudky, kariérní stopky, zkrátka na zákazy a buzeraci jsem byl samozřejmě rád, že ničemu z toho nemusím sám čelit. Zároveň ve mně ale nad Mým dětstvím v socialismu posílil pocit, že tyhle dvě generace mají radar vycvičený na jeden konkrétní druh útlaku a bezpráví, ten způsobený přebujelou byrokracií. Svoboda je prostě možnost nosit háro a poslouchat rokec, aniž by vám kvůli tomu někdo odmítal dát jakési razítko. Filozofování nad tím, že negativní svoboda nestačí, smrdí totáčem. Znovu v této souvislosti připomínám hysterii po návštěvě Noama Chomského, ke které se připojil i jeden z přispivatelů Dětství, Martin Weiss.

Počtení ano, brána k reflexi ne

Mé dětství v socialismu je prima čtení. Texty Saši Uhlové a Jaroslava Krupky jsou mrazivě vypointované, Patrick Zandl přispěl zábavnou vzpomínkou na Štrougala a Petr Koubský je… prostě Petr Koubský: „Nevím, v kolika letech jsem poprvé mluvil s člověkem, který doopravdy někdy byl na Západě. Ale určitě mi bylo víc než patnáct. – Československá socialistická republika! To znělo kovem a zářilo barvami státního znaku…“

Není to ale reflexe. To už bychom za ni mohli označit Pelíšky, sladkobolný film o době plné absurdit, uvalených na hodné slušné lidi těmi druhými, kteří se ještě dělili do dvou druhů: na naivní Donutily a kariéristické svině Dušky. Vzpomínky na projevy moci se prolínají se vzpomínkami na statusové symboly, ve filmu stejně jako v knize. Třiasedmdesát přispěvatelů dalo prostě dohromady takové Wikipelíšky. To neberte jako špatné hodnocení, s přihlédnutím k tomu, že Vánoce se blíží a knihu Retro všichni dostali už loni. Jen jsem si od Mého dětství v socialismu sliboval víc.

Ján Simkanič (editor): Mé dětství v socialismu – vyšlo v listopadu 2014 v nakladatelství BizBooks. 256 stran, 299 Kč. Recenze hodnotí rozšířenou elektronickou verzi. Tištěná je už vyprodaná, dotisk přijde 8. prosince.

Prohlášení o střetu zájmů: autor recenze se s Jánem Simkaničem, Josefem Šlerkou, Patrickem Zandlem a Sašou Uhlovou přátelí na Facebooku a s některými z nich i „doopravdy“. Občas přispívá do on-line magazínu 067, provozovaného Petrem Koubským, za což mu Petr Koubský platí. Pro nakladatelství BizBooks autor článku přeložil před čtyřmi lety dvě knihy, na kterých spolupracoval s Lenkou Čížkovou, redaktorkou recenzované knihy.

O autorovi

Michal Kašpárek

* 1984. Absolvent bakalářského studia žurnalistiky a filmové vědy na Masarykově univerzitě. V letech 2006 a 2007 novinář v MF DNES a Metropolisu, v letech 2007 až 2009 redaktor a šéfredaktor v Computer Pressu. Od roku 2010 publicista na volné noze. Pravidelně píše pro Finmag, nárazově pro Reportér, 067.cz a další média. Napsal a vydal průvodce Brnem. V roce 2011 spoluzaložil skupinu Žít Brno. Je zavřený v bublině brněnské kavárny a nezná skutečný život.

E-mail: mk@michalkasparek.cz, Twitter: @kasparek, výpisky: blog.michalkasparek.cz.