Aby se za nás děti nestyděly (23 článků z roku 2013)

1. Úvod

2. 11 věcí, které mi měl někdo říct už na střední

3. Komentáře

1. Parkovací zóny? Radši místa vydražte v aukci

2. Desatero pravicového menševika

3. Aby se za nás děti nestyděly, áááno

4. 1. Zabavíme majetek zlodějům 2. Zloděj je ten, o kom to řekne Okamura

5. Chvála práce nahovno

6. Sedm důvodů, proč ignorovat volební kalkulačky

7. Česko hledá demagoga

8. Nechybí tolerance, chybí továrna na hidžáby

9. Sexistické prasátečko konečně vysvětlené i pro křupáky

10. Deset věcí, které jsme před rokem nevěděli

4. Knihy a filmy

1. Jak a proč hodnotím na Finmagu knihy

2. Recept na štěstí: nesnažte se být šťastní, myslete radši na smrt

3. Peníze, nebo život? Čajovnové duchovno útočí

4. Chceš si zničit život? Běž za svou vášní

5. Problém se šmejdy

6. Bída křemíkové mentality

7. Úvod do studia hipstrů

8. The Circle: Kdo má tajemství, lže

9. Perverzní průvodce ideologií velí ke vzpouře proti snům

5. Experimenty

1. Minimální kuchyně za 3610 korun: A navždy sbohem, konzervy!

2. Strčte si experty i krizi do uvozovek

3. Pořád není líp? Vygeneruj si nové hnutí!

6. O autorovi

1. Michal Kašpárek

Úvod

V roce 2013 mi na webu Finmag.cz vyšla stovka článků. Tohle je výběr dvaadvaceti, které se mi s ročním odstupem zdají být nejdůležitější a bylo by mi zvlášť líto, kdyby navždy zapadly.

Pokud vám to čtení přijde obohacující, další najdete na finmag.penize.cz/clanky/autor/70017977-michal-kasparek. Taky by se vám mohl líbit můj průvodce Brnem, který si můžete stáhnout z poznejbrno.cz/kasparek. O dalších věcech, které podnikám, se (většinou) dozvíte z Twitteru: @kasparek. Psát mi můžete na mk@michalkasparek.cz.

Úvodní fotografie pochází z archivu San Diego Air & Space Museum. Bombardér nad pouští hezky rezonuje s vírou ve spásnou mocí technologií a s přesvědčením, že bude líp, což byla v roce 2013 dvě moje oblíbená témata.

Mám teď jednu z mála příležitostí poděkovat Gabrieli Pleskovi, mému pečlivému editorovi, který vychytal spoustu zkomolenin, nepřesností a nelogičností a navedl mě na nové knihy a nová témata. Dík patří i Kristýně, která mi vždy umí láskyplně poradit, což je jeden z mnoha důvodů, proč se z ní uprostřed roku 2013 stala moje manželka.

Michal Kašpárek, prosinec 2014

11 věcí, které mi měl někdo říct už na střední

11. 7. 2013

Adresátem následujícího dopisu je tenhle pozér s kufříkovým psacím strojem. Ublížený trouba plný výmluv, proč že ho nevzali na žurnalistiku. Já.

Ale protože mi to do roku 2002 žádný listonoš nedonese, píšu to hlavně pro tebe. Je ti patnáct, osmnáct, dvacet nebo víc. Hlavou se ti honí spousta plánů na vlastní byznys nebo uměleckou kariéru. V noci se ti zdává o placatém autě a fotce na titulce Reflexu. Jenže prd z toho: plácáš se na místě, machruješ na blogu, fňukáš nad pivem.

Tohle není recept na úspěch. Žádný zaručený ani neexistuje. Nahoře je narváno. Někteří lidi jsou opravdu k ničemu. Další přejede auto. Jiné podrazí blízcí. Tak už to chodí. Ať už si pod úspěchem představuješ cokoliv, nemáš na něj nárok. Se stim smiř.

Můžu ale nabídnout návod na to, jak přestat být na jednu přes držku. Dobrý začátek, řekl bych.

1. Nikdo ti nic nedluží

Takže tebe nepřijali na DAMU proto, že jsi z Prostějova a Pražáci mezi sebe nikoho nepustí? Spíš neumíš hrát tak dobře, jak si myslíš.

Rodiče ti v paneláku nedovolí trénovat na bicí? Běž na brigádu a pronajmi si zkušebnu – anebo si kup sluchátka a skládej ambient.

Že se v tomhle státě nedá podnikat? Vyber si jiný.

Šéf je idiot a drží tě při zemi? Udělej laskavost pro sebe i pro nás: sklapni a změň šéfa.

Za svůj život a svoje rozhodnutí neseš plnou zodpovědnost. Nikdo ti nic nedluží. A pokud budeš chtít po ostatních soucit kvůli plodům vlastní nerozhodnosti, zbabělosti a lenosti, těžko ho dostaneš.

2. Začni hned teď. S tím, co máš

Možná by se ti psalo radostněji na novém MacBooku. Nejspíš by tvoje občanské sdružení bylo víc vidět s penězi na billboard. Určitě by se ti zákusky líp pekly v peci za osmdesát tisíc.

Chceš se dostat k lepší technice? Vytřískej nejdřív co nejvíc z té staré. Datluj na starém notebooku, polepuj popelnice černobílými letáky ze staré laserovky, peč buchty doma v troubě.

Nesmíš se nechat paralyzovat nesprávným myšlenkovým pochodem, který je bohužel rozšířený jako mor: něco prý nejde vůbec, protože s lepšími nástroji a větším rozpočtem by to šlo líp.

Velikášské sny jsou tvým největším nepřítelem. Nikdy v historii nebyl práh tak nízko. Nevymlouvej se a překroč ho.

Nepotřebuješ miliony na marketing. Nepotřebuješ miliony na techniku. Nezakládáš automobilku, rozjíždíš živnost.

Potřebuješ mít jasno v tom, co děláš, proč to děláš, a umět o tom ostatním vykládat příběh. Vyprávěj ho všem. Na Facebooku, na webu a hlavně z očí do očí.

Když budeš mít jasno v tom, čeho chceš dosáhnout, můžeš pak střízlivě spočítat, jaké vybavení je pro to nezbytné. Ne sexy, ne pohodlné: nezbytné.

Moc drahé? Zkus koupit zánovní, s někým se na ně složit nebo si je první měsíce jen pronajímat. Pořád moc peněz? Tak si vytyč jiný cíl.

Do toho. Nic ti nechybí.

3. Vyber si, pro koho to děláš a komu se chceš zalíbit

Četl jsem pár motivačních knížek a všechny radily: pokud chcete něco dokázat, obklopte se lidmi, kteří taky chtějí něco dokázat. Nejspíš to funguje. Jenže kvůli své kariéře přece nemůžeš hodit přes palubu kamaráda z dětství jen proto, že je ňouma. Nebo přestat navštěvovat vlastní rodiče, kteří by tě nejradši viděli v nějakém klidném zaměstnání.

Co s tím? Nemusíš od sebe nikoho dramaticky odřezat. Vyber si ale, pro koho svou práci děláš a o čí respekt vlastně stojíš. Fór je v tom, že ty lidi ani nemusíš znát osobně.

Smiř se s tím, že ty zbývající možná zklameš. Tím, že na ně nebudeš mít tolik času co dřív. Že se budeš pouštět do riskantnějších a odvážnějších podniků, než by si přáli. Že se odmítneš stydět za kontroverzní témata ve svém díle nebo za svoje radikální postoje. Že na ně svou činorodostí a odvahou vrhneš stín.

Ale neboj. Lidi tě řeší mnohem míň, než si myslíš.

4. Česko je ostrov. Odpluj

Obklopeni ze všech stran kopci jsme zahledění do sebe: Lucka Bílá říká tohle, Jirka Babica doporučuje tamto a pan prezident varoval, že se v tom velkém světě můžeme rozpustit jako kostka cukru.

Ve světě se nerozpustíš. Ale můžeš nasáknout. A přesně o to se snaž.

Pokud jen trochu můžeš, vyjeď na stáž nebo brigádu do zahraničí. Cestuj, ať uvidíš nové věci – a vítej daleké hosty, ať staré věci uvidíš novýma očima.

Neexistuje žádná omluva pro to, proč alespoň jeden světový jazyk neumět plynule. S dobrou angličtinou – v některých případech i francouzštinou, němčinou nebo španělštinou – budeš moct koukat přes rameno těm úplně nejlepším ve svém oboru. Číst rozhovory se světovou špičkou, sledovat ji na Twitteru, učit se od ní na YouTube. Ať už to mají být kuchaři, sportovci, spisovatelé, programátoři, ilustrátoři, skladatelé, podnikatelé, vinaři, architekti nebo návrháři.

Cestování po světě a sledování zahraničních médií ti promění měřítka. Zdeněk Pohlreich najednou nebude nejlepší kuchař, kterého znáš, a Miroslav Donutil největší bavič. Taky zjistíš, že na jih od nás umí lidé o něco líp jíst a na sever od nás se zase lépe starají o místa mezi dveřmi od domova a dveřmi od kanceláře. Začneš si víc vážit věcí, které ti dřív přišly samozřejmé. Zároveň tak v mnoha oborech získáš velkou výhodu nad svou konkurencí, která tu funguje v režimu chráněné dílny a nikdy nezkouší nic nového nebo odvážného.

5. Oslavuj dřinu, ne výsledky

Závodníci formule stříkají šampaňským, jenom když něco vyhrajou. Chápu jejich úlevu, ale berou to za špatný konec. Za vítězství můžou často neovlivnitelné náhody: závada na soupeřově autě, šťastná dešťová přeháňka nad tratí. Upni se na to, co nemůžeš ovlivnit – a výbuchy štěstí si u tebe budou podávat dveře s beznadějí. Ta houpačka může být pro tvůrčího člověka zničující.

Jezdci by neměli slavit jednou za měsíc na pódiu celou lahví, ale každý den malým douškem v posilovně a v garáži. To, že ráno vstali kvůli tréninku – a pak s mechanikem seděli do noci nad daty z telemetrie a přemýšleli, co zlepšit na stylu jízdy i na autě. Právě tady se totiž rodí náskok pro celou sezonu.

Potřebuješ řád. Možná ne dril pruské armády, ale řád určitě. Pokud chceš v něčem prorazit, musíš to trénovat každý den. Jen tak se dostaneš dál. A čím silněji si to zautomatizuješ, tím míň se budeš muset přemáhat.

Podle Malcolma Gladwella je nutné trénovat 10 000 hodin, aby se člověk něco opravdu dobře naučil. Kecy. Po 10 000 hodinách ve většině oborů teprve přijdou první nahodilé úspěchy. Spoustu lidí odlákají od dalšího sebezdokonalování. Mistři se ale učí až do smrti.

Nezblázni se proto radostí, až poprvé dostaneš nějakou cenu, až vyjde první příznivá recenze, až za čtyři hodiny tvých služeb někdo zaplatí tolik, kolik jiní nevydělají za týden nebo za měsíc. To všechno je loterie. Podstatná jsou rána, kdy si přivstaneš kvůli tréninku, horké dny, kdy zůstaneš u učení, krizovky, kdy se na to všechno chceš vykašlat, ale neuděláš to.

Nahodilé úspěchy i prohry jsou jen šum. Netrap se tím, že ti jeden den nešla práce od ruky, že tvůj návrh neuspěl v jedné soutěži, že bylo přes víkend ve tvém podniku prázdno. Sleduj výdělky nebo tvůrčí pokroky za poslední tři měsíce nebo půl roku. Důležitá rozhodnutí dělej na základě průměrů, ne rozkmitu. Ať si na gamblingu vyláme zuby konkurence.

6. Největší náklad jsou ztracené příležitosti

Zakladatel Googlu Sergey Brin se jednou ptal zaměstnanců na to, za co firma platí nejvíc. Nebyly to mzdy, nebyla to elektřina, nebyl to vývoj. Byly to ztracené příležitosti. Všechno, co se udělat mohlo, ale neudělalo.

Kdyby ti někdo z kapsy vytáhl tisícovku, bude tě to mrzet týden. Když strávíš odpoledne bezcílným proklikáváním zpráv, stojí tě to ty samé peníze: na výdělku, který nikdy neuvidíš, na pokroku, který neuděláš. S cenou za ztracené příležitosti je ta potíž, že je vysoká a přitom zároveň neviditelná. Proto se jí jen málokdo trápí.

Nemysli si, že když dřeš, máš vyhráno. Spousta mladých tráví kvůli blyštivým hračkám na brigádách stovky hodin, které mohli věnovat studiu. Jiní jdou radši na třetího bakaláře, než aby konečně ze skleníku vyrazili mezi lidi.

Odhalování ztracených příležitostí samozřejmě nesmíš propadnout. Čas strávený s rodinou nemůžeš přepočítávat na peníze. O vysoké ceně za vše, co neuděláš, ti vykládám ze dvou důvodů. Za prvé, při podnikání nebo jakékoliv tvůrčí činnosti snadno propadneš sebelítosti, co všechno musíš platit. Čtyři tisíce za minimální pojištění každý měsíc: bum. Tisícovka za jízdu do Prahy a nazpátek kvůli jediné schůzce: prásk. Až kvůli tomu budeš dole, vzpomeň si na ty miliony, které tě doteď stálo poflakování a špatná rozhodnutí, ať získáš nadhled, naději a sílu. Za druhé, pídění se za opomíjenými příležitostmi ti zabrání v usnutí na vavřínech. Vždycky přemýšlej, jestli by nešly věci dělat jinak, chytřeji, líp. Obvykle totiž jdou.

7. Nehackuj. Vytvářej hodnotu

Spousta lidí je v osmnácti posedlá myšlenkou, že objeví nějakou díru v systému, využijí ji a pohádkově zbohatnou. Pod heslem „stačí být chytřejší než ti druzí“ se pouštějí do debilit: letadlových her, on-line pokru, podomního prodeje zázračných „finančních produktů“, různých spekulací nebo podnikání na internetu bez střízlivého obchodního plánu. Neříkám, že se na tom nedá zbohatnout: říkám, že pokud se to nějakou velkou náhodou stane, okno s příležitostí se zase zavře a člověk aby hledal nanovo. A ve druhém kole má vinou opojného pocitu gamblerského štěstí ještě horší vyhlídky než v prvním.

Nehackuj systém. Ve většině takových divných her proti tobě budou stát lidé, kteří mají víc peněz, zkušeností i informací. A na žádné ruletě si nevytočíš ten skvělý pocit z dobře odvedené, smysluplné práce. Ten, který by tě ráno tahal z postele a večer ti dával usnout bez lahve vína v krvi.

Vytvářej hodnotu. Řeš lidem jejich problémy. Dělej jim radost. Inspiruj je. Za to všechno ti budou platit. A pokud u toho vydržíš, vybuduješ si nezničitelné sociální pojištění: známé a dobré jméno.

8. Je důležitější být užitečný než chytrý

Fascinuje mě, kolik kavárníků utratí čtvrt milionu za kávovar, jen aby pak odháněli hosty, kteří poprosí o preso: „Tak to neumím. Ale můžu vám nabídnout espresso.“

Pokud si chceš někoho znepřátelit, poniž ho. Pokud chceš ztratit něčí zájem, machruj před ním svým rozhledem a zkušenostmi. A pokud chceš navždy zradit něčí důvěru, zkus ho přechytračit.

Pointu snad chápeš. Buď pomocná ruka, ne chytrá hlava. Neplatí to jen v podnikání, ale i v umění. Nevkládej postavám svých povídek do úst velké myšlenky o světě. Pokud je ti osmnáct, ty myšlenky navíc určitě nejsou tak velké a originální, jak si myslíš. Radši udělej službu čtenáři a nechej ho skrz příběh nahlédnout novýma očima na svět kolem sebe. Hrej s ním hru na to, co ví a co si jen myslí, že ví; škádli ho, bav ho, napínej ho, znechucuj ho, inspiruj ho. Nepoučuj ho.

Nesmíš si to vyložit tak, že se máš vykašlat na studium. Jen si od akademického vzdělání neslibuj slávu a peníze. Obojí putuje k lidem užitečným, ne chytrým, i když se o tom v imatrikulačních projevech nemluví.

9. Vypadni ze své komfortní zóny

Žiješ ve společnosti, která má na vrcholu žebříčku hodnot i na spodku pyramidy potřeb pohodu. Tyranie pohody je všudypřítomná. Přihlas se k čemukoliv jen trochu odvážnému a všichni se přetrhnou, aby tě zastrašili: „Podnikat? V téhle ekonomice?!“ – „Vlakem? Víš, co za lidi v něm můžeš potkat?!“ – „Do vietnamské restaurace? Ještě ti dají sníst psa!“

Možná ti tohle nafukování rizik a hledání pohody dokonce přijde normální, ale není. Normální je neustále něco zkoušet, vykukovat ze své komfortní zóny, brát na sebe malá rizika a polykat malé prohry.

Neboj se nepohodlí. Je to pohoda, co tě zabije: nejvíc lidí umírá na onemocnění srdce. Je to pohoda, co ti sebere radost ze života a nakonec i sebeúctu. Dávkuj si ji opatrně. Je to jed.

(Výjimky z pravidla: v autě se vždycky připoutej a na kolo a lyže si ber helmu.)

10. Ptej se a experimentuj

Tyranie pohody má svá přikázání. Mezi nimi: Žádné otázky! Neptej se, nezpochybňuj, nerejpej. Zahraniční profesoři jsou z toho na českých univerzitách vykulení: dvě stě posluchačů má jedinečnou příležitost něco se dozvědět, ale úspěch bývá, když se po přednášce přihlásí s dotazem jeden nebo dva.

Ptej se. Ptej se, když něčemu nerozumíš, když tě něco zajímá, když něco nevíš nebo když ti přijde, že si tvůj protějšek protiřečí. Jinak se nic nedozvíš. Neptej se uštěpačně, zle, nesnaž se nikoho svými otázkami dostat do úzkých – naopak, ptej se, tak aby z toho měl něco i dotazovaný. Třeba jen vědomí, že na něm někomu záleží.

Ještě lepší než otázky jsou experimenty. Žádný člověk ti totiž s jistotou neodpoví na to, co bude nebo co by mohlo být. Proto to musíš zkusit. Neptej se, jestli by tví známí měli zájem o takovou nebo makovou službu: prostě ji zkus v nějaké zárodečné podobě nabídnout skutečným zákazníkům.

11. Na to podstatné neexistuje návod

„Pokud se chceš stát novým Bobem Dylanem, Timem O’Reilleym, Steve Jobsem nebo Sethem Godinem, musíš proniknout do Zóny. A žádný blog ti nepoví, kudy se tam dostaneš,“ napsal kreslíř a blogger Hugh MacLeod.

Dal jsem dohromady deset rad, které znát v osmnácti, nepromrhal bych tehdy tolik času a netrápil bych se tolika podružnostmi. Jenomže cokoliv se dá popsat jednoduchou sadou instrukcí, to může dělat počítač. A ty jsi člověk. Ať už ti jde o kumšt, peníze, slávu nebo všechno dohromady, každý den budeš stát před spoustou voleb, které nebude jednoduché rozetnout. Kde brát sílu? Kde odvahu? Které novinky a trendy ve tvém oboru jsou signál a které jenom šum? Kdy ždímat z lidí maximum? Kdy jim odpouštět? Patří plody tvojí práce jenom tobě, nebo se o ně máš podělit? O některé? O všechny? A s kým?

Přes tyhle body nevedou žádné prošlapané a bezpečné stezky. Každé ráno se proto do díla budeš pouštět s čistou myslí začátečníka. Každý den tě postaví před desítky voleb, na které budeš složitě hledat odpověď. To nejlepší a vlastně jediné, co s tím můžeš udělat, je přestat brát tuhle vyhlídku jako trest a břímě a začít ji vnímat jako privilegium a dar.

Komentáře

Parkovací zóny? Radši místa vydražte v aukci

12. 4. 2013

Rozčilujete se nad tím, že opěvovaná estonská „MHD zdarma“ přece není zdarma? Správný postřeh. Stejně tak by vás ale měl dráždit i český parkovací socialismus.

Brno je po Praze druhým českým městem, kde se chystá rezidentní parkování. Radnice městské části Střed si v těchto dnech nechává v pilíři brněnské demokracie, tedy v internetové anketě, posvětit svůj plán na pouliční parkování za stovku na celý rok pro obyvatele s trvalým pobytem a za obdobné peníze na pouhých pár hodin pro všechny ostatní. Dobrá příležitost připomenout si, proč je takové řešení parkovacího inferna to nejhorší ze všech známých.

Parkovací zóny jen přesouvají problém jinam

Český lokální politik je géniem odsouvání problémů: Romy sklidí do čunkoboxů za město, dotované betonové květináče na méně nápadná místa a přemnožená auta prostě za ceduli označující začátek sousední čtvrti. Jak vědí Pražané bydlící na rozhraní zazónované dvojky a šrotem zaplněné čtyřky, sousedům nakonec nezbude než zóny zavést taky. Tím se problém opět přehodí dál, až modrá čára skončí v poli.

Politicky je to dokonalé: většina vašich voličů rezidentní parkování docení, a že budou starostu tisíce sousedů o pár ulicí dál oprávněně nenávidět, to vám může být jedno. Zatímco Evropa se v patetických gestech sjednocuje, mezi městskými částmi a ulicemi se vede válka o prostor k životu jako ve dvaačtyřicátém. Máš razítko na to, že jsi náš? Ne? Tak raus.

Parkování před domem nepatří k nezadatelným právům

Život ve městě má svoje výhody: spoustu práce i volnočasového vyžití v okruhu pár kilometrů. Zaplatíte za to dražším bydlením a dalšími bolavými důsledky skutečnosti, že musíte malý prostor sdílet s tisícovkami jiných lidí. Pokud je to pro vás příliš velká investice a příliš malý zisk, s otevřenou náručí na vás čekají Řepice, Vesnice roku 2012. Ale zatímco řepičtí neotravují svého starostu tím, že taky mají právo na akvapark a motocyklové závody a 111metrový mrakodrap, Brňané by chtěli výhody vesnice i města.

Jednou provždy: nejde to.

Před chvílí jsem tady v Brně šel pro zapomenuté boty do auta stojícího tři čtvrtě kilometru od bytu: čtvrt hodiny v čudu. Po cestě jsem ale na rozdíl od respondentů návodné radniční webové ankety zlostně nepozoroval značky aut z Karlových Varů nebo Bratislavy. Vím totiž, že ta ulice není moje a že na ní neparkují na můj úkor. Kdyby tu nebyli tihle parazité parkovišť, tak by tu nebylo ani tolik skvělých restaurací a kaváren. Úvod do tržní ekonomiky, strana 11.

Parkování zdarma je pořádně drahé

Ekonomie též připomíná, že neexistuje nic jako oběd zadarmo. Rozčilujete se nad medializovaným autobusovým socialismem v estonském Tallinu, kde radnice nabízí hromadnou dopravu „zdarma“? A že vás stejně tak nedráždí český automobilový socialismus, ve kterém podobný dáreček dostáváme my motoristé. On totiž není zadarmo ani ten kus betonu, ze kterého se některá auta nehnou celou zimu. Lidem by mohl sloužit i jinak. Dokonce i vydělávat.

Když chcete zabrat veřejnou plochu na frekventovaném místě prodejním stánkem, musíte se doprošovat úředníků – a za vzácný zdroj platit. Na Brnu-Střed minimálně 40 korun za metr čtvereční a den. Je jedno, že je plocha třeba volná, že stánek uživí prodavačku, že zákazníkům zpříjemníte den řekněme kelímkem kávy na místě, kde by jinak nebyla k dostání. Proč by ten samý prostor měli dostávat motoristé bezplatně? Případně za něj platit symbolickou stovkou a nepřímo mnoha hodinami starostí se změnou trvalého bydliště po každém stěhování mezi nájmy?

Moderní tragédie obecní pastviny může mít radikální východisko: dát šanci trhu a vyzkoušet placené zóny s draženým členstvím a garantovaným místem poblíž domu. Ukázaly by, nakolik si lidé opravdu cení pohodlného parkování, ať už mají ve čtvrti trvalé bydliště, nebo ne. A zda se některým z nich vlastnictví auta dosud nevyplácelo jen díky nenápadné až neviditelné, přesto ale masivní městské dotaci.

Medaili za hrdinství tomu starostovi, který se kdekoliv o něco podobného pokusí.

Desatero pravicového menševika

31. 5. 2013

Malý manifest kašpárkismu.

Oslavuju podnikatele v šedé zóně – a pak navrhuju, aby živnostníci přišli o daňová zvýhodnění. Soucítím s nezaměstnanými – a pak se raduju z kreativní destrukce. Když následně mažu z pošty nadávky do rudých sviní i modrých hajzlů, vzpomínám na slova Karla Čapka z třicátých let:

„Od případu k případu: přátelé, to ovšem je něco, co člověka strašně kompromituje. Postupuje-li od případu k případu, shledá, že někdy je pravda na té, ale v některých případech na oné straně; že nízkost, křivda, lež, cynism nesetrvávají vždycky v jednom táboře; že lidé bývají horší než jejich programy, nebo naopak. Vida ho, relativistu, vida ho, chlapa bez zásad! Včera souhlasil s Fabiánem a dnes se zastává Šebestiána; hele, člověk, jenž nemá víry ani programu!“

Program mám a rád bych vám jej představil. Třeba se v něm najdou i další tápající, ztrápení tím, jak velká (nebo jen hlasitá?) část pravice přistoupila na bolševické vidění světa:

- kdo není s námi, je proti nám;

- účel světí prostředky;

- naši nepřátelé si nezaslouží volební právo;

- čím hůř, tím líp;

- a tak dále.

Jako protiváhu tomuhle arogantnímu a fanatickému přístupu nabízím menševismus:

1. Ať si kdo chce, co chce říká, pořád patříš napravo. Věříš tomu, že se člověk rozhoduje zodpovědněji, když následky svého rozhodnutí pocítí na vlastní kůži. Obdivuješ spontánní řád: bez centrálního plánování vznikly krásné jazyky i milionová města. Odmítáš jednoduchá řešení složitých problémů: dětská práce je hrozná, ale když ji zakážeš, dvanáctiletí Bengálci na tom budou ještě hůř. V jádru jsi pořád napravo a kvůli tomuhle ti budou nadávat zleva. Ale neboj, tak jednoduché to mít nebudeš: zprava totiž přijdou úšklebky kvůli dalším devíti bodům.

2. Pamatuj na to, že je přebujelý stát jen jedním ze zdrojů nesvobody. Domácí i pouliční násilí, rasismus a předsudky, fundamentalismus, zásahy do životního prostředí a externality všeho druhu umějí udělat ze života větší peklo než formulář daňového přiznání. A neutečeš před nimi založením společnosti na Kypru. Upřímně nevím, do jaké míry má tohle všechno řešit právě stát – ale pestrá realita ukazuje, že jeho velikost a míra svobody nejsou dvě misky jedné váhy. Že globální tržní ekonomika může být podobně centralizovaná, nezodpovědná a křehká jako socialistická hospodářství.

3. Přiznej si, že nejsi liberální až na kost. Je to v pořádku. Znám jednoho jediného důsledného anarchokapitalistu. Zbytek libertariánů a pravičáků má vždycky nějakou výjimku: buď filozofickou, jako že by občané měli povinně platit armádu, nebo praktickou: ať se staví víc parkovišť! Neposmívám se té rozpolcenosti, jen ji považuji za dobrou příležitost k pochopení lidí nalevo. Nemusí být hloupí ani popletení, jen se u nich o něco víc rozvinul postoj, který v sobě nosíš i ty.

4. Omezíš argumentování svobodou. Je to stejně plytký a patetický pojem jako „dobro“: každý si pod nimi představí něco jiného a oba svádí k výkřikům, že „buď jsou, nebo nejsou, nic mezi“. Třeští z toho hlava. Přesvědčuj svoje oponenty raději přes sdílené pojmy a hodnoty. Třeba tím, jaké nezamýšlené důsledky můžou jejich ušlechtilé návrhy mít: bojujte proti špatným bytovým podmínkám stanovením minimální plochy bytů, bydlení tím zdraží a chudí budou ještě chudší.

5. Zavrhneš šablony. Podnikatelé versus živnostníci, motoristé versus cyklisté, rovná versus progresivní daň… Šťourej se v tom a zjistíš, že to nejsou protiklady, které by odjakživa oddělovaly levici a pravici, jen se posledních pár let z nějakého důvodu v Česku objevují na plakátech a lidé se chytají. Opravdu se při přemýšlení potřebuješ opírat o berličky, které ti láskyplně podává ODS a ČSSD?

6. Nebudeš trh zbožšťovat. Je to mizerný poradce vkusu: Babovřesky jsou možná nejnavštěvovanější film, ale to z něj nedělá film nejlepší. Už vůbec za sebe nenechej trh rozhodovat o etice: ošetřovatelky z hospiců prokazují starým lidem lepší službu než prodejci hrnců, i když si vydělají desetinu. Nedělej ze sebe pitomu vysvětlováním, že je BECK přínosnější než sestry alžbětinky. Taky nedovol tržním metaforám prorůst svým myšlením a vyjadřováním: čas neinvestuješ, čas trávíš; život jsi dostal(a), ale nevlastníš ho.

7. Nepodlehneš iluzi, že si lidi svůj osud volí sami. Nevolí: víme to ze starověké filozofie i současné klinické psychologie. Děláme chyby. Hloupé. Nevědomé. Každý. To je samozřejmě skvělý argument i proti ekonomice plánované elitou, ale ty na to mysli hlavně ve chvíli, až budeš požadovat exemplární trest pro zlodějíčka z pasťáku. Případně až tě napadne obhajovat úplné zrušení rychlostních limitů, statických norem a podobných pojistek.

8. Nebudeš se litovat. Nic není smutnější než pohled na zdravého bílého muže z vyšší střední třídy přesvědčeného o tom, že je nejutlačovanějším tvorem planety. Ty bulánkovské příběhy: Toyota Hilux se mi nevejde na normované parkovací stání – komunismus, diskriminace, trestání úspěšných!

9. Nezamkneš se do své názorové bubliny. Čti The Guardian, Deník Referendum, 7. generaci, Slavoje Žižka. Ne všechna levice je škromachovsky předvídatelná: spousta autorů pokládá skvělé otázky a řada z nich na ně odpovídá způsobem, který nelze jen tak odbýt. Číst jen D-FENSe a spol. je jako jíst jen čokoládu: pro někoho snad příjemné, ale rozhodně smrtící.

10. Nebudeš se brát příliš vážně. Je pravděpodobné, že Pravdu nemáme nikdo a dnešní války -ismů budou za sto, dvě stě let působit jako spor o to, ze které strany loupat banán. Byla by škoda kvůli nim ztratit glanc, přátele a radost ze života.

Aby se za nás děti nestyděly, áááno

16. 8. 2013

Uznání u dětí ani ve světě není kostelecký párek, aby vám ho mohl naservírovat Andrej Babiš.

Ty nejzoufalejší a nejhloupější věci lidé dělají „přece kvůli dětem“. Stěhují se do polí, berou si půjčky na dovolené a vánoční dárky a zůstávají v manželství s násilníky. Teď je navíc z reklam po celé zemi lákají Martin Stropnický a Jiří Zlatuška k ANO Andreje Babiše: „Aby se za nás děti nestyděly.“

Super nabídka. Člověk by řekl, že to nejde bez kupy odříkání. Nepít před polednem, nosit doma kalhoty nebo aspoň čisté prádlo, chovat se statečně a slušně a tak. Jenže pak přišel „skromný miliardář“ a další strana, která má kampaň dřív než program nebo aspoň jasnou orientaci. Jsme nalevo? Napravo? Liberálové? Konzervativci? Sami nevíme. Prostě nám to hoďte a my zařídíme všechno ostatní. Včetně toho, že se za vás nebudou děcka stydět. Bude líp.

Než to Babišovi hodíte, představte si rozhovor se svým dítětem za pět, deset, dvacet let. Co povíte, až se zeptají, proč jste, rodičové, tehdy v roce třináct volili technokratického miliardáře, když bylo vidět, jak všude na světě byznys nebezpečně prorůstá se státní mocí, vysává veřejné peníze, prosazuje zákony výhodné právě pro takové oligarchy a nevýhodné pro všechny ostatní?

– Nám bylo jedno, co se děje ve světě. A Babiš slíbil, že udělá pořádek a zatočí s korupcí.

– To vám nestačily Věci veřejné tři roky před tím?

– Babišovi se dalo věřit.

– Proč?

– Protože měl na plakátech slušný lidi, který jsme znali.

– Odkud?

– Z televize.

– (užaslé mlčení)

– Teď z toho máš srandu, jenže co jsme měli dělat? Celá země byla rozkradená! Chtěli jsme, aby z ní něco zůstalo i pro vaši generaci.

– Nekradli jste trochu taky? Já jen že na ručnících máme loga hotelů, na nákupy jezdíme služebním autem…

– To je něco jinýho. Nikomu to nechybí a děláme to přece pro vás.

– (užaslé mlčení)

– Země byla v krizi a stranám se nedalo věřit. Nebyli v nich už žádný poctivý lidi.

– A proč jste do nějaké nevstoupili? Modří, oranžoví, svobodní, zelení a dvakrát černí: to jste si nemohli vybrat?

– To tak: schůzovat. S někým se hádat. Studovat kupy návrhů. Hnít po večerech na zastupitelstvu. Bejt pro srandu v hospodě.

– Tak jste aspoň mohli na politiky trochu tlačit, psát jim maily, chodit na veřejné diskuse, sbírat petiční podpisy…

– Jako ti ekoteroristi? Ti na to měli čas, my museli chodit do práce.

– To všichni…

– Nedržkuj! My jen chtěli, abyste se za nás nemuseli stydět!

– Jenže to nemá co dělat s politikou. Mě nejvíc polejval stud, kdykoliv jste nějakému ztracenému cizinci řekli, ať se naučí česky – ale pak tak sami na všechny mluvili v Chorvatsku. Když jste si dělávali u televize srandu z buzen, než se vám brácha vyautoval. Jak nesbíráte bobky po psu, když v parku nikoho nevidíte. To přece žádnej politik a žádnej zákon nikdy nevyřeší.

– Stačí. Mazej k sobě pokoje. Nebo za teplým bratrem do Dánska!

Politické hnutí ANO není ani politické, ani hnutí, ale další podnikatelský projekt člověka, kterého omrzelo potravinářství a teď skupuje jeden druh moci po druhém. Bohužel projekt s vynikajícím marketingem: hladí po srsti miliony českých maloměšťáků, kteří už čtvrt století čekají, že někdo vyřeší jejich osobní i společenské problémy shora a jednou provždy. Kteří věří, že za všechno špatné v jejich životech můžou ti druzí. Kteří nemají rádi politiku, ekonomiku a s nimi spojenou skutečnost, že je na světě vždycky něco za něco. Zato milují „odborníky“, „osobnosti“, „řešení“ a samozřejmě pohodu.

Jenže respekt dětí ani světa není kostelecký párek, aby vám ho mohl naservírovat Babiš. Cesta k němu z principu nemůže být pohodlná. Áááno?

1. Zabavíme majetek zlodějům 2. Zloděj je ten, o kom to řekne Okamura

6. 9. 2013

Zemanovci a Okamurův Úsvit před volbami útočí na nízké pudy frustrátů. V Česku přitom nekrade jen horních deset tisíc, ale i spodních deset milionů.

Máloco posílí víru v demokracii tolik, jako když sto padesát tisíc vašich spoluobčanů podepíše petici za přijetí zákonů, které už dávno platí.

Tolik lidí zatím v předvolební akci Zemanovců volá po povinném prokazování „původu příjmů a majetku včetně možnosti zabavení nelegálně získaného majetku“. Výši svých příjmů ale přiznáváme každý březen a finanční úřady mají celé tři roky na to, aby jejich původ při kontrole prokleply. Protizákonně nabytý majetek zabavují české soudy denně, od kradených kol po Krejčířovu vilu. Takže vyřešeno, posuneme se dál.

Anebo neposuneme, protože slušným lidem to nestačí, a jak se ukazuje na víc frontách, nikdo z politiků si pár týdnů před volbami nedovolí okřiknout dav lačnící po krvi. Proč na tom rovnou nepostavit kampaň: k plakátům a petičním archům SPOZ se připojuje Tomio Okamura. Slyšte třetí bod programu jeho Úsvitu:

„Prosazujeme prokázání původu nabytého majetku občana nad 20 milionů korun. A na rozdíl od všech ostatních stran zpětně. V případě, že nebude doloženo legální nabytí majetku, bude zdaněn 100% daní. Co zloději ukradli, musí vrátit!“

Zpětně! S něčím takovým může přijít jenom politický knedlík, který si ideální státní zřízení představuje jako mix lidové demokracie a šogunátu. Zpětně neplatí žádný vysokoškolský diplom, jehož držitel nesložil státní zkoušku z okamurismu. A co si o tom myslíte vy? Napište mi do komentářů…

Retroaktivitu naštěstí zakazuje Ústava, takže by s tímhle nesmyslem jednohlasně zatočil Ústavní soud, pokud se s takovým přežitkem ve světě podle Tomia počítá. Pak ale zůstává spousta hádanek. Třeba: jak byste chtěli někomu prokázat krádež, když by vám chyběl okradený? Jak byste se vypořádali s výmluvou na bohaté dědictví před dvaceti lety? A co udělat s lumpem, který by nadrzo řekl: nakradl jsem si, ale bylo to na začátku devadesátých let a tím pádem je všechno podle zákona promlčené?

Bude se vedle drahého majetku prokazovat i původ luxusních zážitků? Soudruhy milionáře dávno neoslníte tím, že si do koupelny necháte zazdít Ferrari. Spíš se necháte vynést na Mount Everest nebo rovnou na oběžnou dráhu. Bude proto stát zabavovat i nehmotný luxus? Budou bohatí zloději muset vypotit všechno šampaňské pod dlouhým bičem na malém dvorku?

A nakonec: jak vlastně chtějí Zemanovci nebo Okamura zaručit, že se zabavený majetek znovu nerozkrade?

Pokud si opravdu myslíte, že je největším problémem České republiky rozkrádání, mám jiný návrh: ať finanční úřady zveřejňují všechna daňová přiznání. Tak jako v Norsku, Švédsku, Finsku a na Islandu. Bylo by to sociálně spravedlivé: žádná umělá hranice dvaceti milionů, továrník si bude rovný s uklízečkou. A hlavně by to bylo mimořádně poučné. Kolikpak sousedů z ulice si loni při dvanácti tisících hrubého našetřilo na oktávku? Není to nemožné: stačí při práci v hospodě nepřiznávat spropitné a kdykoliv je šéf pryč, rozlévat na baru drinky z vlastních lahví… Bůhví, kde sám na tu hospodu nakradl, darebák zbohatlickej!

Zkusil bych pro něco takového sbírat petiční podpisy, ale bojím se, že by mi slušní lidi zlomili ruku.

Chvála práce nahovno

27. 9. 2013

Proč je některá práce sexy, jiná „šlep“ a proč ani patnáctihodinový pracovní týden nemusí přinést pohodu.

David Graeber je chytrý chlapík a A2 provokativní časopis. Proto je mi líto, že si nebývalých pět tisíc lajků společně vysloužili zrovna českým překladem Graeberova hanopisu Práce nahovno. Ne že bych se té popularitě divil. Graeber čtivě lituje korporátní „posouvače papíru“, kteří nechápou smysl své vlastní práce, a navíc musí v kanceláři tvrdnout osm hodin denně. V tom se pak pozná leckdo:

„Potkáte-li nějakého příslušníka této nové třídy placených profesionálů na večírku a svěříte-li se mu, že děláte něco, co by snad bylo možné považovat za zajímavé (například antropologii), můžete se vsadit, že se bude za každou cenu snažit vyhnout hovoru o tom, co dělá on. Stačí ale pár drinků a spustí tirády, jak nesmyslná a hloupá jeho práce je.“

Dráždí mě na tom dvě věci. Za prvé omyl, který nabral generačních rozměrů: Graeber si podobně jako miliony jiných plete práci zajímavou a smysluplnou. Mezi řádky navíc naznačuje, že mají lidé na zajímavé a smysluplné povolání právo: „Peklo je společenství jednotlivců, kteří tráví většinu svého času prováděním úkonů, jež nemají rádi a v nichž nijak zvlášť nevynikají,“ píše.

Peklo je cokoliv, do čeho jdete s přehnaným očekáváním, a generace Y má proto zaděláno na pekelné kariéry. Mnohem střízlivěji než Graeber je vás na ně nachystá Venkatesh G. Rao v eseji Nejsi řemeslník.

Rao tvrdí, že podoby lidské práce mají dva póly: sexy a šlep. „Schleppy“ je z jidiš a označuje namáhavou cestu a otravné lidi. Sexy práce je zábavná, snadno se do ní plně ponoříte a nebudete s ní mít žádný morální problém: „To, co si o vás myslí vaše maminka a váš šéf si nebude protiřečit.“ Šlep zaměstnání jsou učiněný opak. Práce nahovno. Proto se do nich až na pár psychopatů nikdo nehrne. Proto taky bývají lépe placené, ale tenhle banální postřeh si Rao nechává od cesty. Namísto toho ukazuje, jak to mají lidé všechno pomotané: často například touží po „tvůrčí práci“, když ve skutečnosti hledají „sexy práci“. Nepudí je totiž tvůrčí šílenství, jaké zažívá malíř Maxe von Sydow v Hodině vlků nebo Vladimír Boudník v Něžném barbarovi. Žene je spíš touha žít jako sloupkařka Carrie ze Sexu ve městě. Vlastně spíš konzumovat než produkovat.

Ještě větší zmatky jsou v tom, v jaké že práci nás hrozí nahradit technika. Sám jsem několikrát psal, že nás stroje zbaví úmorné rutiny a uvolní ruce pro tvůrčí činnost. Že už nebudeme muset dělat nic šlep, jen sexy. Rao ukazuje, že to může být naopak. Vynález fotografie vzal sexy práci zástupům malířů - a naopak vytvořil šlep místa v temných komorách. S počítači to je a bude stejné: jsou jako naše obří děti, které neustále potřebují pomoc s překvapivě banálními úkony. Vždyť sotva rozeznají obličej: „Začínají se objevovat první šlep zaměstnání informační éry: čištění dat, rozeznávání obrázků, zákaznická podpora nad rámec pekelného hlasového ovládání, všelijaké opravy strojů. Některé z těchto prací zaniknou, ale nová šlep zaměstnání se vynoří ještě rychleji. Tak to totiž bylo i naposledy,“ píše Rao.

Ve zkratce: asi budete dál dělat práci nahovno a nejspíš za to budete ještě rádi.

Stručněji k druhému bodu Graeberovy obžaloby, tedy že v háku tvrdnete osm hodin, a ne tři, jak v roce 1930 doufal při pohledu na rostoucí efektivitu práce ekonom John Maynard Keynes. Za to v mnoha případech může stejná síla, jaká vhání tolik lidí do sexy pseudotvůrčích povolání: honba za společenským statusem.

Všimněte si, že Graeber nepíše o dělnících, ale o „posouvačích papíru“, kteří mají na cestě ke zkrácenému úvazku mnohem méně překážek. Dělníci musí dřít čtyřicet a víc hodin týdně, aby vůbec poplatili životní náklady. Zato stále víc posouvačů papíru - grafiků, programátorů, překladatelů - stojí před svobodnou volbou. Můžou si říct o poloviční úvazek nebo dát sbohem polovině klientů - a s patnácti, dvaceti hodinami práce týdně žít pořád o pohodlněji a bezpečněji než v roce 1930.

Nejspíš při takovém půlúvazku budete muset překousnout několik „drobností“. Neutáhnete bydlení ve velkém městě. Na dovolenou budete jezdit pod stan. Dětem vymluvíte telefon, tablet, herní počítač i hokej. Oblékat se budete v hrabáku a potraviny nakoupíte u sousedů, pokud si je nevypěstujete sami. Pořád na tom budete materiálně líp než s plným úvazkem v roce 1930, dokonce i 1960 nebo možná 1990. Žel, svým společenským statusem tak tak přeskočíte sběrače kovů.

Sám Graeber píše: „Když jsme si měli zvolit mezi kratší pracovní dobou a větším množstvím hraček a zábav, kolektivně jsme se rozhodli pro to druhé.“ Nevědomky tak přiznává, že vynucené zkrácení pracovní doby na polovinu by odstranilo jen důsledek, nikoliv příčinu. Netuším, co přesně nás nutí vést závod ke dnu, tedy vydělávat od nevidím do nevidím na věci a zážitky, které nepřinášejí hluboký a trvalý pocit spokojenosti. Těžko to ale bude něco, co by duši společnosti i jednotlivce křivilo jen na vnitřní straně vrátnice kancelářského komplexu.

Nepoeticky, polopatě: Pokud máte pocit, že je váš život nahovno, neházejte hned bez přemýšlení všechnu vinu na svou práci.

Sedm důvodů, proč ignorovat volební kalkulačky

18. 10. 2013

Tak jako multivitamíny nenahradí pestrou stravu, ani volební kalkulačka nemůže dobře poradit Růženkám spícím od posledních voleb.

VolebníKalkulačka.cz hlásí týden před volbami přes šest set tisíc vyplněných dotazníků. Něco z toho budou opakované pokusy a něco lidé, kteří výsledku nepřičtou žádný význam. Přesto tu možná máme zaděláno na sto nebo dvě stě tisíc hlasů, o kterých rozhodla právě kalkulačka.

Dovedu si představit, kolik dalo její vytvoření práce, přesto ale nemůžu ani zdvořile utrousit, že je dobrým sluhou a zlým pánem. Kalkulačka kvůli své nenápadné agendě snadno vyplodí úplně irelevantní doporučení. Navíc z politiky odstraňuje myšlenky a z předvolebního výběru dělá podobný hon na akce, jaký můžete zažít nad slevovými letáky supermarketů.

Dodejme, že výtky neplatí jen pro populární službu VolebníKalkulačka.cz, ale i pro další kalkulačky na webech zpravodajských webů nebo politických stran.

1. Ptají se CO, nikoli PROČ

Kvóty pro ženy můžete odmítat proto, že podle vás baby patří k plotně – anebo máte naopak strach, že by nepopulární opatření v důsledku uškodilo emancipaci žen. Podpora technického vzdělávání vám může vadit kvůli tomu, že by si podle vás podporu zasloužily spíš obory humanitní – nebo proto, že jste proti jakékoliv státní podpoře konkrétních disciplín; ať si to lidi rozhodnou sami.

Kalkulačka je plytká jak zprávy v Blesku. Nehodnotí ideje na pozadí programů, ignoruje hodnoty. Bez nich se ale z politiky stává jen dutý sport.

2. Nové volební období přináší nová témata

Americký radar v Brdech. Poplatky u lékaře. Záchranný val eurozóny. Protipirátská dohoda ACTA. Hranice prezidentských pravomocí. – Tahle témata vzbudila v posledních dvou volebních obdobích obrovské vášně, a přitom byste je v roce 2006, případně 2010 jen těžko hledali v programech.

Nová Sněmovna naopak určitě nebude posouvat účinnost nového občanského zákoníku a pravděpodobně se nevrátí ani k církevním restitucím. Kalkulačka se proto na obě otázky ptá zbytečně.

Služba zkrátka neradí, koho volit pro příští volební období, ale komu jste to měli hodit posledně. Proto znovu: neřešte co, ale proč.

3. Kalkulačka má svou neviditelnou agendu

V osmdesáti otázkách rozšířené verze najdete 33 dotazů s ekonomickými tématy, jako je výše daní, různých poplatků nebo naopak podpor. Dvanáct bodů se týká e-governmentu a digitálních technologií. Politika jako inženýrská odysea.

Na postavení žen, imigrantů a Romů se kalkulačka dotazuje čtyřikrát a vždy maloměšťáckou optikou Televizních novin: Mají být porody doma nelegální? (Což takhle: Má systém veřejného zdravotnictví hradit lidštější a nákladnější předporodní, porodní a poporodní péči, aby se tolik žen neděsilo porodnic?) Má stát financovat romské asistenty? (Jako by nebylo nic mezi pozitivní diskriminací a kasárenským režimem zastoupeným otázkou, jestli podmínit výplatu dávek školní docházkou dětí.) Má se zakázat stavba mešit? (Vážně je tohle předvolební téma v zemi, kde jsou mešity už dlouho jen dvě a v příští dekádě možná přibude třetí?) A pak ty nešťastné kvóty na počet žen ve volených pozicích…

V kvízu nepadá žádná otázka na dopravní infrastrukturu: dálnice, železnice, průplavy, cyklostezky, letiště -  nezájem. Ani jeden dotaz na roli neziskovek nebo na hodnocení problematických momentů české minulosti. Žádná otázka se netýká vědy ani kultury! Tohle jsou pro mě zásadní témata. Nevnucuju je všem – zato tvůrci kalkulačky své vlastní priority ostatním tlačí jako jedinou objektivní a přirozenou agendu.

4. Můžete si zaklikat jen to, co je důležité pro vás. Ne pro strany

Když je vám povinné zveřejňování smluv na internetu ukradené, prostě klepnete na tlačítko „nevím“. Jenže co když ukradené není vám, ale naopak straně, kterou vám kalkulačka vybrala? Co když to bude její první ústupek v koaličním jednání?

Ne všechny programové body jsou si rovny. Zelení nejspíš s nízkými daněmi ucuknou dřív než svobodní, zato ale pravděpodobně vydrží chránit přírodu déle než ANO.

Škoda, že vám to nikdo nespočítá.

Česko hledá demagoga

25. 10. 2013

Přestože Demagog.cz přináší cenný druhý pohled a stovky plácnutí uvádí na pravou míru, nemůžete ho brát jako nezpochybnitelný zdroj informací, natož pramen statistik.

Vedle několika kalkulaček stranických preferencí pomáhá českým voličům v záplavě předvolebního informačního balastu i populární web Demagog.cz. Už rok a půl na něm „10 stážistů-analytiků pod vedením expertů Terezy Skládankové a Jana Tvrdoně“ má denně „za cíl kontrolu tvrzení, která zazní v politických diskuzích.“

Zatímco Volební kalkulačku a její klony jsem kritizoval za zavádějící otázky i výsledky a za zplošťování politiky (reakce tvůrců na článek, moje reakce na reakci), Demagog může veřejnou debatu naopak zkvalitnit. Nesmí se ale brát za svatou poslední instanci, zdroj Pravdy s velkým P – což se, bohužel, děje:

1. Novináři si pletou politiku a sport

„Cílem těchto statistik není vytvářet všeobecně platná tvrzení o tom, který politik je větší lhář,“ varují autoři webu. Když ale sami rovnou nabízejí grafy porovnávající korektnost stran i politiků, není jim to nic platné. Novinářům se pak možnosti seskládat článek za půl hodiny těžko odolává; nejčastěji recyklují Lidové noviny:

- V debatě pražských lídrů nejvíce lhal Zavadil, tvrdí Demagog.cz (Lidovky)

- Inventura Demagog.cz: u Drtinové zatím nejvíc lhali Okamura a Bobošíková (Lidovky)

- Kdo z ministrů byl největší lhář? (Nova)

Žebříčky jsou samy o sobě demagogické z několika důvodů. Za prvé, tak jako z pár hodů nepoznáte cinknutou hrací kostku, tak z desítky odpovědí v jediné debatě ještě bezpečně neodlišíte anděla od sedmilháře: ten vzorek je statisticky bezvýznamný.

Za druhé, jak sami autoři webu otevřeně píší, ne všechna tvrzení z debat se jim podaří podchytit a ověřit. Podstatná část obsahu se zpracování nedočká.

Třetí důvod, proč odmítat jednoduché žebříčky demagogů, je nejdůležitější: ne všechny lži (a pravdy) jsou si rovny. Miroslava Němcová dostala v hodnocení Předvolební diskuze ČT z Prahy červený puntík za nepravdu o „zhruba osmi tisíc podacích místech“ Czech pointu v Česku. Podle Demagog.cz je jich jen 7 040. Němcová si ale mírným navýšením vcelku bezvýznamné cifry v diskuzi nijak nepomohla a nikomu neublížila. Abych lídryni ODS nestranil, jako příklad větší lži si vezmu opět ji: ve stejné debatě tvrdila, že případ Mostecké uhelné odložilo v roce 2006 státní zastupitelství pod Marií Benešovou, i když se tak stalo až o dva roky později za Marie Vesecké.

Různě významné lži, ale stejný červený křížek. Na tom může zprávy o „největších lhářích“ posvěcené „statistikami“ stavět jen ignorant.

2. Hodnotitelé nemusí mít nutně pravdu

Lidé nejsou roboti: platí to i o analyticích, kteří vybírají a posuzují výroky politiků.

Andrej Babiš v pražské debatě ČT trochu zamlžil: „Sám Topolánek označil Janouška za kmotra pražského, který pracoval pro Béma.“ Demagog.cz odkazuje na dva starší články, ani v jednom v jednom z nich Topolánek o Janouškovi neříká, že by to byl kmotr. Výsledek? Zelená fajfka pro Babiše, protože očividně stačí, že Topolánek Janouška kritizoval za jeho vliv.

Zdeněk Žák by si bezpochyby zasloužil rudý křížek za úvodní blaf „u nás je to tak trochu tradicí, že problémy vztahu premiéra s jeho tajemnicí musí vyšetřit policie“. Žádnou takovou tradici samozřejmě nemáme, jenže přestože Zemanovec tenhle nesmysl vypustil z úst už v deváté minutě debaty a hodnotitelé si báchorky nemohli nevšimnout, červený křížek z toho nebyl.

Zákonitě subjektivní je i dělení dlouhých projevů na jednotlivá (ne)ověřitelná tvrzení. Například Jaroslav Zavadil říká: „Firma IBM, která provozuje ten systém integrovaný státní pokladny, tak ta má vlastně podklady pro daňové, účetní a rozpočtové věci. Tam je bezpečnostní riziko, že se tyhle záležitosti dostávaj úplně někam jinam, úplně mimo republiku. (…) Na to poukazuje i NKÚ.“ Podle hodnotitelů je to nepravda, protože NKÚ „upozorňoval na jiné nesrovnalosti“. Jenže Zavadilův výrok byste taky mohli rozdělit na část před výpustkou a po ní: ta první je v nejhorším případě neověřitelná a benevolentní hodnotitel by na jisté „bezpečnostní riziko“ integrované státní pokladny přikývnout mohl. Šlo by to dokonce rozsekat na tři nebo čtyři tvrzení, tedy ještě, že IBM něco provozuje a že má k něčemu přístup. Obojí je pravda.

3. Demagogie nemusí být jen to, co se řekne, ale i to, co se neřekne

Věnujte stejnou pozornost tomu, co není, jako tomu, co je, radí ve výborné knize Antifragile myslitel Nicolas Nassim Taleb. Zatímco Demagog.cz může z principu zkoumat jen to, co v debatách padlo, při odhalování demagogů je nutné hodnotit i to, co kandidáti neřekli:

„Takže já bych nepřipustila, aby do Sněmovny šel rozpočet s hrozivým schodkem, který je nyní, tuším, 112 miliard korun,“ dušuje se Jana Bobošíková v Interview Daniely Drtinové. Pohříchu neříká, kde a jak by ušetřila.

„Za nás kandidují, a já jsem na to velmi pyšná, lidé, kteří za sebou mají olympijské vítězství, kteří za sebou mají obrovské sportovní úspěchy. Jako například v hokeji pan Kysela, lyžování paní Charvátová,“ přidává předsedkyně Hlavy vzhůru. Přestože Demagog.cz hodnotí výrok jako pravdivý, demagogie z něj kane: sportovní úspěch přece v politice neznamená vůbec nic.

Vrátíme se nakonec k diskuzi pražských lídrů. Zavadil v ní – pravdivě – říká: „My máme naprosto transparentní účet.“ Nemluví ale pochopitelně o tom, že před posledními volbami dostali sociální demokraté nezvykle vysokou slevu na billboardy, že podle souzeného Davida Ratha byly peníze z jeho slavné krabice od vína určené na volební kampaň, že zkrátka transparentní účet ještě neznamená bezproblémové financování strany. (A neplatí to samozřejmě jen pro socialisty.)

4. Faktičnost není hodnota sama o sobě

Pokud by se nástroje jako Demagog.cz staly vrchní autoritou pro hodnocení kandidátů, mohli bychom se dočkat nové generace politiků. Vyznačovat se budou úžasnou pamětí na vcelku bezvýznamná fakta. Kdybyste je probudili o půlnoci, vysypou přesný počet Czech pointů. Nikdy neřeknou: Janoušek je kmotr. Vždy to okecají: „V těch a těch novinách toho a toho dne vyšel článek, ve kterém se psalo, že je Janoušek kmotr.“ Hodnotitel nakoukne do archivu – a je to další zelená fajfka!

Faktičnost není hodnota sama o sobě. Ukazují to projevy, které na rozdíl od žbleptů z předvolebních debat přežily dekády a staletí. Dovolte mi trochu nadsázky a srovnejte tyhle tři výroky:

- „Nemůžu vám nabídnout nic než dřinu, krev, pot a slzy.“ – Neověřitelné.

- „Všichni svobodní lidé, ať žijí kdekoli, jsou občany Západního Berlína.“ – Nepravda.

- „Právě jsem se vrátil z Hradu.“ – Pravda.

Podle standardů Lidovek a Novy by z toho John Fitzgerald Kennedy vyšel jako největší lhář, zatímco Klement Gottwald jako „jednoznačný vítěz“.

Debaty si ze záznamu rozhodně pouštějte s Demagog.cz otevřeným ve vedlejším okně. Zároveň ale vždycky podezřívejte lidi, kterým se podařilo snadno vypočítat složité věci – jako ke které straně máte prý nejblíž nebo kdo je tady největší demagog.

Nechybí tolerance, chybí továrna na hidžáby

15. 11. 2013

Slušný člověk™ se ochotně zbaví jakýchkoliv tradic a hodnot, pokud z toho něco bude mít. O to víc ho provokují veřejné projevy víry, přesvědčení, svědomí nebo sexuální orientace.

„Tradiční hodnoty“ a „naši kulturu“ potkal smutný osud svátečního nádobí. Celý rok je zavřené ve vitríně a rodina žere drobíc na noviny. Jakmile se ale nasáčkuje návštěva, sváteční nádobí jde na stůl: podívejte, jak jsme hogofogo, takové malované talíře doma nemáte.

Napadlo mě to nad reakcemi na malou hidžábovou aféru z pražské střední zdravotnické školy, kterou po zákazu nošení pokrývek hlavy opustily dvě studentky ze Somálska a Afghánistánu. Upřímně nevím, kdo je v právu ani proč to zastánci jedné nebo druhé strany tolik prožívají. Na jednu stranu se s hidžábem, který obě ženy nosí, nemůže do školy ani v některých tradičně muslimských zemích; navíc jim nikdo neupírá právo obrátit se na soud nebo zkusit jinou školu. Na druhou stranu by ředitelčina případná velkorysost zvýhodnila imigranty zhruba tak, jako kdyby před sebe někde ve frontě pustila Vietnamku.

Snadno se na to dá namítnout, že hidžáb do české společnosti prostě nepatří – tím se ale dostáváme k jádru hysterie. Kdekdo snadno vysype, co sem nepatří. O dost nepříjemnější je ale zkusit vyjmenovat, co sem vlastně patří. Natož přemýšlet nad tím, proč už sem nepatří to, co sem patřívalo.

Větší hrozba než islám

Pokud bych měl tradiční české hodnoty vyjmenovat sám, obrátil bych se k té stovce let před komunistickou kolektivizací. K éře idealizované Četnickými humoreskami i blogem Tomia Okamury. Hlavou rodiny je přísný, ale ne krutý otec. Nese za ženu a děti zodpovědnost, ti ho za to poslouchají. Lichva je zakázaná nebo se aspoň považuje za extrémně nemravnou. Hazard a řada dalších pokušení taky. Sex patří do soukromí, ne do výloh stánků. Ctí se skromnost. Každý jedinec má zodpovědnost za celé společenství, společenství zase za jedince. Mezi všedním a svátečním vede jasná čára. Jeden den v týdnu lidé tráví v klidném rozjímání. S některými věcmi se nekšeftaří…

Jak vidno, s těmi opravdu tradičními českými hodnotami má umírněný islám – připomínám, že zmíněné studentky nosily šátek, ne burku – překvapivě slušný průnik. Některé věci samozřejmě zůstávají mimo: na jedné straně to je vepřové a pivo, na druhé kladný vztah k hygieně.

Sám si po prvorepublikovém mačo světě nijak nestýskám. Pokud vám ale opravdu tak hrozně leží na srdci tradiční hodnoty, měli byste se přinejmenším stejně hlasitě stavět proti tomu, co je rozkládá doopravdy. Je to konzumerismus. Stačila mu jediná generace, aby zásadně změnil fungování českých rodin i celé společnosti, staletou podobu měst, tradiční vnímání intimity nebo duchovna. Sebezapálenější imám by nezvládl napáchat takovou spoušť jako televize Nova a rádio Impuls a jejich kázání: užívej si víc a nekoukej při tom nalevo napravo.

Jak zvládne být české srdce široké

Zuřivá obhajoba „naší kultury“ před dvěma mladými ženami v šátku bezděky odhaluje pokrytectví slušného člověka™. Ten se ochotně zbaví jakýchkoliv tradic a hodnot, pokud z toho něco bude mít: pracovní místa nebo trochu rozptýlení, ideálně kombinaci obojího. O to víc ho provokují veřejné projevy víry, přesvědčení, svědomí nebo sexuální orientace: proč ti lidi zbytečně dráždí?

V Česku tedy vzbudí vášně hidžáb, symbol cudnosti, zato ve stánku s kebabem se ochotně nakrmí i xenofobní nána.

V Brně nemůže mít mešita minaret, protože by změnil historické panorama města, ale obří poutač Bauhausu jen o osm set metrů dál dělá totéž, a navíc zaclání výhled na katedrálu, aniž to úředníky vzruší. Bez něj by měl Bauhaus nižší zisky a Česko HDP: ani jedno si přece nemůžeme dovolit.

Punková modlitba Pussy Riot budí vášně diskutérů i po dvou letech: znesvětit chrám, to je trochu moc i na ateistické Čechy. Málokoho zato vzruší, že v kostele, kde kázal Hus, je teď nejlepší strip klub v srdci Prahy.

Slušný člověk se klepe strachy, že registrovaná partnerství poškodí tradiční rodiny, ačkoliv daleko víc rodin dojelo na hrací automaty. Jenomže do herny si aspoň v noci zajdete pro cigára: co si kdo vezme na buzerantech?

Pořád nevím, jestli do českých škol šátky patří, nebo ne. Mám ale tušení, že kdyby nový majitel OP Prostějov zachránil krachující fabriku a stovky míst výrobou hidžábů, nikábů a burek, brzy by se ukázalo, jak zvládne být české srdce široké.

Sexistické prasátečko konečně vysvětlené i pro křupáky

29. 11. 2013

Nikdy není pozdě na to pochopit, proč někomu vadí sex v reklamách nebo že anticena není trest smrti ukamenováním.

Letošní Sexistické prasátečko doslova káplo z valašské variace na téma sex sells. Sloganem Poslední kapka jde do textilu si totiž cenu odborné poroty vysloužil vsetínský obchod se záclonami. Na billboardu toto nesmyslné heslo navíc doslovně předvádí nahý model zakrývající erekci závěsem.

Pokud vás ani takový humáč z kategorie „vypíchejte mi oči“ nepřesvědčil o opodstatnění soutěže a čílíte se, do čeho že se to feministky zase montují, dovolím si připomenout tři opomíjené skutečnosti.

1. Nikdo vám nic (nového) nezakazuje

Tak jako pořadatelům Zlaté maliny nebo Plyšového lva nejde o zákaz špatných filmů, ani cílem Sexistického prasátečka není chimérická „další regulace“. „Záměrem soutěže není zhotovitele či zhotovitelky odsoudit, ale upozornit je na to, že jejich reklamy mohou někoho urážet, což si řada firem často vůbec neuvědomuje,“ informuje web soutěže. Bohužel je to pod rozlišovací schopností pasivně-agresivních dušiček, které vnímají jakýkoliv námět k přemýšlení jako agresi.

Pokud vám opravdu tolik leží na srdci svoboda slova, mohlo by vás zajímat, že urážlivé reklamy už stát dávno reguluje. Zákon č. 40/1995 Sb. například zakazuje propagovat pohřební služby v léčebnách dlouhodobě nemocných. Je to hamplovské spiknutí bohatých proti klukům z chudých rodin, kteří už ani nemůžou roznášet po špitálech letáky Těšíme se na vás – krematorium v Horní Dolní? Nebo přiměřená obrana proti kreativcům bez sociální a emocionální inteligence, což je soudě dle galerie Prasátečka požadavek pro práci v některých reklamkách? Zvažte sami.

2. Veřejný prostor, veřejná debata

Se skřípěním zubů beru argument, že nikdo nikoho nenutí kupovat Maxim a v něm obdivovat jeden vyňadřený inzerát za druhým. Mezi 110 letošními nominovanými reklamami je ale 44 venkovních. Billboardy, plakáty, potisky aut – na ulicích, u dálnic, v parcích. Proti svobodě „moje parcela, můj plakát“ tady stojí svoboda jít ven a nepoblít se, případně nemuset vlastním dětem vysvětlovat, čeho že poslední kapka jde do textilu:

Zdroj obrázků: zenskaprava.cz

Veřejná debata je samozřejmě vždycky dvojsečná. Když se budeme bavit o tom, kam až může zajít reklama, nelze upřít hlas například ani odpůrcům gay pride: „A na tohle se dívat máme?“ Rozdíly vidím dva. První je ideový. Sexistické reklamy zahanbují ošklivé ženy, slabé muže a staré lidi. Průvody gayů a leseb naopak vzkazují, že i mimo obecnou představu o tom, co je normální, žijí lidské bytosti. Druhý rozdíl je praktický. Gayové a lesby prochází jednou ročně Prahou po předem nahlášené trase a většina z nich je nakonec – jak podlé! - k nerozeznání od „slušných lidí“. Zato vulgárním a slizkým reklamám se při nejlepší vůli nevyhnete ani v nejzapadlejším okrese. Český veřejný prostor zamořují ve světově unikátní míře – protože jsme k jeho podobě podobně unikátním způsobem lhostejní.

Jedna historická paralela ale dává naději: pamatujete, jak se před patnácti lety nedalo ve městech udělat krok, aniž jste uklouzli po psím hovně? Za dílčí zlepšení nemůže žádný nový zákon – ale hlavně to, že neuklízení začalo být pro řadu pejskařů díky veřejné debatě společensky nepřijatelné. Je to prostě ekl.

3. Žena není zvířátko

Zbývá vysvětlit, co je ekl a urážlivé i na těch reklamách, které nevypadají jako laciné porno. Ženy jsou něco víc než zvířátka k poplácání, vysvlečení, ohmatání, uplacení telefonem, aby byla hodná, a nakonec k odtažení, třeba až začne smrdět. Ještě víc než v době, kdy to zpíval John Lennon, platí, že je žena negr světa: musí hrát vyrovnanou hru s muži, mít vysokou školu, vydělávat dost na to, aby utáhla životní náklady. Tradiční disciplína protlačení tříkilového novorozence pánevním dnem ale zůstává, stejně jako vysilující role matky. Máte proto co dělat s bytostmi, které namísto fórků jak z druhého stupně základky zasluhují obrovský respekt.

Něžně pojmenované a vcelku zábavně propagované Sexistické prasátečko je dobrá příležitost, jak si to uvědomit. Nikdy není pozdě na to přestat být křupákem.

Deset věcí, které jsme před rokem nevěděli

31. 12. 2013

Konina v Ikea, sledovací program PRISM, papež jako oblíbenec levice: seznamte se s letošními černými labutěmi.

Kdo by byl býval ještě před rokem řekl…

Že může Klaus chybět i svým odpůrcům

Ať byl, jaký byl, po pádu Topolánkovy vlády neudělal premiéra z Petra Macha, i když očividně mohl. Do portrétu politoložky Vladimíry Dvořákové možná doma hází šipky, přesto ji jmenoval profesorkou. Nikdy neradil dětem, aby s cigaretami počkaly do 27 let a potom „kouřily zcela bez rizika“. Čeští podnikatelé mu nemuseli přispívat do fondu, aby je milostivě přibral na zahraniční cesty. Projevoval se samolibě – ale nikdy jako hulvát.

Mně začal chybět někdy okolo výstavy korunovačních klenotů. Kdy vám?

Že v symbolu designové i rasové čistoty, restauraci Ikea, servírují koninu

Konec hlášení pro lidi, kteří by nikdy, ale opravdu nikdy nestrčili do pusy kebab nebo phở bo, protože bůhví, co do toho dávají.

Vyšlo v březnu: Koninový skandál: cena za to, že nechcete vidět krev

Že se lidi div nepomlátí o pár empétrojek za 16 tisíc

Tolik si za svoje „transformační nahrávky“, které vám prý přepíšou „programy v mozku“, účtuje Jiří Vokáč Čmolík. Internetový šarlatán není schopný účinnost programu Neurorestart doložit jediným vědeckým testem, namísto toho spoléhá na pyramidový efekt štědrých provizí a na prosté vyhrožování žalobami kritickým novinářům. K úspěchu to asi stačí: „4600 lidí se rozhodlo jít do toho naplno,“ chlubí se Vokáčův web. Těším se na vyvěšení výroční zprávy jeho firmy Inner Winner v obchodním rejstříku – schválně, jestli tam bude pětasedmdesátimilionová tržba.

Vyšlo v červnu: Neurorestart: Předražené hrnce pro váš mozek

Že huhlavý důvěrník StB bez politických zkušeností a konkrétního programu vyhraje volby

927 240 lidí se chce zkrátka mít líp a nezatěžovat se přemýšlením nad tím, co přesně to znamená.

Vyšlo v listopadu: Pořád není líp? Vygeneruj si nové hnutí

Že si liberální levice zamiluje papeže

František si kromě „svých“ za pár měsíců získal i lidi, pro které byl jeho předchůdce ztělesněním bigotního reakcionářství. Levicový Deník Referendum o novém papeži píše v patnácti článcích, z toho v jedenácti vyloženě pozitivně a jen jeden kriticky připomíná jeho možnou dávnou spolupráci s juntou Jorge Rafaela Videly. František krátce po svém zvolení umyl a políbil nohy mladým delikventům a odsoudil evropskou lhostejnost k osudu uprchlíků umírajících ve Středozemním moři. „Podezřelá hra na chudobu“ (© Václav Klaus) prozatím vyvrcholila v listopadové exhortaci: „Vytvořili jsme nové idoly. Staré oslavy zlatého telete se nám vracejí v nové podobě ve zbožňování peněz a diktátu neosobní ekonomie, které chybí humánní záměr. Světová krize postihující finance a ekonomiku obnažuje nerovnosti a – především – nedostatek reálného zájmu o člověka; člověk je redukován na jedinou ze svých potřeb: konzumaci.“

Nápad na zábavnou televizní soutěž: poznej, co řekl papež a co Jakub Patočka.

Že paranoici měli pravdu, agenti jdou po všech

Americká Národní bezpečnostní agentura napíchla telefon Angely Merkelové, sbírala uživatelská data od internetových společností a vůbec dělala věci, kterým by před rokem věřil jen ten, kdo „moc kouká na televizi“.

Jak blbý může být nejmazanější kyberzločinec

Internetové tržiště Silk Road, kde jste mohli svoje bitcoiny směnit za drogy, zbraně nebo nájemné vraždy, bylo po víc než dva roky synonymem neschopnosti vlád udržet tempo s kyberkulturou. Pak ale řečí tiskových mluvčí „selhal lidský faktor“: provozovatel Silk Road se blbě prokecl. A hned několikrát.

Teď abyste zas chodili pro koks někam na diskotéku jak malí študáci.

Že se dá největší evropský městský tunel téměř celý postavit bez platné smlouvy

Tedy aspoň podle názoru primátora a dvou advokátních kanceláří. Praha tím Brnu ukradla jeho neoficiální slogan „to nevymyslíš“.

Že bude absolvent švýcarské školy stalinštější než Stalin

Opatrné rozkoukávání Kim Čong-una v čele Severní Koreje dávalo drobnou naději, že mladík vychovaný v Evropě nebude mít hlavu zastrčenou tak hluboko do zadku jako jeho tatík a děda. Hop na špek: zatčení a poprava Kim Čong-unova strýce, zrádce „horšího než pes“ odkázala k nejlepšímu dílu žánru, Stalinově Velké čistce.

Co je to twerking

Blaze těm, kteří to nevědí doteď.

Knihy a filmy

Jak a proč hodnotím na Finmagu knihy

22. 5. 2013

Nasaďte si ochranné brýle, budou tu lítat střepy. Rozbijeme několik mýtů o kritice.

Recenze knih píšu pro Finmag už čtvrtým rokem, ale reakce Tomáše Hajzlera na nelítostnou kritiku jeho knihy Peníze, nebo život? byla spolu s následnou diskuzí probíhající hned na několika místech vlastně první takto rozsáhlou zpětnou vazbou. Dobrá příležitost rozhalit kimono a vysvětlit dvě věci: proč knihy hodnotím a jak je hodnotím.

Smyslem kritiky není posmívat se autorům, ale pomáhat čtenářům

Kritika v první řadě funguje jako filtr. Ušklíbám se nad všemi rozumbrady, co „na rozdíl od ovčanů mají vlastní hlavu a svůj vlastní názor“. Velkou část toho, co každý člověk ví, se totiž dozvěděl právě přes některý z filtrů. Nikdy jsem nebyl v Paříži – přesto vím, že je krásná. Nikdy jsem neviděl naživo krále Zikmunda – přesto vím, že byl ryšavý. Moudrý člověk bere existenci filtrů na vědomí, vybírá si ty nejlepší, a i přesto se je snaží vnímat se skeptickým odstupem. Vyznání „já mám vlastní hlavu“ a „nenechám si od kritiků nic vsugerovat“ je poměrně spolehlivým klíčem k určení tupce slepého ke svým slepým místům, pyšného na svou pohodlnou ignoranci.

Méně doceněnou – taky často odfláknutou – funkcí kritiky je obohacení diskuze a vzdělání čtenáře. Dobrý kritik přestavuje pozadí a souvislosti, srovnává knihu s jinými ve stejném žánru a dřívějšími počiny tvůrce. Nabízí tak čtenáři nové duševní náčiní, díky kterému se může popasovat i s kousky, na které by dřív nestačil. Zapíná mu v mozku nová čidla, pájí nová spojení.

V nádherně sebereferenčních kritikách kritiků se objevuje povzdech, že recenzenti jsou lidé, kteří říkají, jak by něco dělali, kdy to uměli. Co kdy ten Fila natočil, že uráží Trošku? a tak dále. Jádro dobré kritiky ale nespočívá v tom, že by byl sám kritik měřítkem dokonalosti. Nejde o to něco vychválit či strhat z pomyslného trůnu, jak to lidé v zemi s kratičkou demokratickou zkušeností často chápou. Kritik musí vždy nabídnout kvalitní, věcné, ověřitelné argumenty, jak že dílo kulhá nebo čím nabízí extrovní potěšení. Ty argumenty se vám budou snáz hledat, pokud jste sami někdy něco vytvořili a přemýšleli u toho nad tím, jak uspokojit publikum, případně do jakých kompromisů ještě jít a do jakých už ne. Není to ale podmínkou a někteří fachidioti se naopak vzdali potřebného odstupu, takže se od nich věcné kritiky ve vlastním oboru nedočkáte.

Recenze na Finmagu v kostce: o co autorovi jde, a jak se mu to daří naplnit?

Všechny knížky hodnotím podle stejných klíčů:

- Cíl knihy – Tahle kategorie u mě funguje spíš jako filtr. Finmag je magazín pro lidi přemýšlející nad tím, v čem se ukrývá bohatství, což mě omezuje na ekonomickou, společenskovědní a psychologickou literaturu s občasnými úkroky do beletrie, environmentalistiky či kuchařek. Co už projde filtrem, to se snažím nehodnotit podle toho, jak cíl ladí s mým středopravým světonázorem. Ne vždycky se mi to podaří. Například Steal This Book vyzývá čtenáře ke krádežím, podvodům a dalším věcem, které považuju za sviňárny. Pak se ale aspoň snažím vysvětlit, v čem je podle mě autorovo přesvědčení špatně – typicky, že jeho dobré úmysly mohou v důsledku ublížit těm, kterým chtěl pomoci. Odstup se ale samozřejmě snažím držet i od knih, které mi ladí, s čímž souvisí druhé, nejdůležitější kritérium hodnocení:

- Naplnění slibů – Můžete si vytyčit obrovská, svět měnící předsevzetí (v poslední době třeba Tomáš Hajzler nebo Thomas Sowell, ale obecně většina autorů) a padnout vyčerpáním na antuku v půlce okruhu. Taková kniha je špatná: neplní, co slíbila. Nebo můžete slíbit něco prostého (třeba že čtenáře naučíte, jak lépe prezentovat) a s přehledem to naplnit. Jen výjimečné jsou knihy, které mají velké ambice a dostojí jim (Konec experimentu, Chyby se staly, Budoucnost svobody, Myšlení, rychlé a pomalé).

- Metodika – Jak autor nad problémem přemýšlí? Vychází z ověřitelných zdrojů? Podporuje svá tvrzení dostatečně důkladně? Jsou jeho zjištění původní, nebo jen nekriticky kompiluje práci či dokonce jen výroky jiných? Neprotiřečí si? – Hodnocení souvisí s cílem knihy a jejím žánrem. Knize o ekonomické historii budu vyčítat mizernou práci s prameny spíš než sbírce fejetonů. Bez ohledu na škatulku odsoudí knihu ke špatnému hodnocení truismy-pravdoplky („každý ví, že bychom na sebe měli být milejší“), pletení příčin a následků a špatná intepretace statistik obecně. Velmi oblíbený je mezi ekonomickými autory klam přeživšího: „vykašlete se na školu, Bill Gates a Steve Jobs taky nedostudovali“ a podobné vadné závěry.

- Styl – Jak se to čte? Nekazí zážitek sloh páťáka nebo naopak dlouhá souvětí plná cizích slov, pro která má čeština lepší ekvivalent? Nejsou v tom hrubky? Neplevelí knihu pubertální vtípky, osobní invektivy, citoslovce? A hlavně - nemohla být kniha kratší?

- Zpracování a cena – Tahle kritéria jsou propojená. E-booku za stovku nebudu vyčítat, že jsou někde tři tečky místo trojtečky; od výpravné publikace za tisícovku ale čekám perfektní zpracování.

Držím se tedy slavných rad spisovatele a recenzenta Johna Updika. K nim patří ještě dvě další zásady, které jsem si osvojil: vždy cituji alespoň jednu delší pasáž z knihy, a když je recenze nepříznivá, snažím se doporučit publikaci, která s podobným cílem uspěla.

Žádné listování, žádný spěch

Všechny knihy čtu pečlivě, stránku po stránce, což můžu doložit svými výpisky. Někdy mi to vezme hodinu, někdy deset, obvykle kolem pěti hodin čistého času. Hajzlerova poznámka, že jsem jeho knihu „asi nečetl“, je samozřejmě kec.

Od loňského podzimu píšu recenzi nejdříve za čtyři dny po přečtení knihy. Text pak nechám ještě den odležet, abych si jej mohl přečíst s čerstvýma očima. Občas si tak všimnu, kde jsem příliš emocionální a málo věcný – taková místa se snažím smazat nebo přepsat.

Většinu knih si sám kupuji nebo půjčuji od známých. Nebráním se recenzním výtiskům (preferuji recenzní kopie do čtečky) od nakladatelství a autorů. O takové skutečnosti ale od loňského léta vždy informuji v zápatí článku. Podobně odkrývám i další případné mezi mnou a nakladatelem nebo autorem. Český knižní trh je malý, takže se s mnoha z nich znám z různých společenských událostí; těm stykům by se dalo vyhnout, ale obvykle to jsou docela chytří lidé, a kdybych se jim vyhýbal, trpěl by tím můj rozhled a tedy i knižní rubrika.

Radši chválím, z principu ale nemůžu být pozitivní pořád a na všechny

Občas čtu výtku, že jsem příliš přísný nebo jízlivý; mrzí mě to. Největší radost ze své práce totiž mám, když můžu doporučit dobré, neřkuli život měnící čtení. Zároveň ale párkrát do roka přijde kniha jako Peníze, nebo život? nebo Nahá pravda – s halasnou reklamou, nekritickým kmenem autorových fandů, velkým mediálním pokrytím a razantním nástupem do žebříčků prodejů. A přitom plná blábolů. Řeknete si: špatná kniha, že to komu stojí za rozčilování. Jenomže u knih jde o víc než o tři, čtyři stovky utracené za výtisk. Lidé jim věnují hodiny svého soustředění. Knihy o investování, produktivitě nebo životním stylu navíc tlačí své čtenáře do zásadních životních kroků. Rád bych před tím nabídl alternativní, střízlivý, kritický pohled – ač na recenzi o to déle čekají knihy mnohem kvalitnější.

I proto na Finmagu najdete vedle pochvalných tipů recenze ostré a nelítostné. Mimochodem: právě kvůli nim jsem musel odhalit svůj pracovní postup. Za ty roky jsem si všiml, že dokud člověk chválí, nikdo ho za „neobjektivitu“ neplísní.

Poslední argument, proč občas kousnout, si vypůjčím od April Winchellové, autorky blogu Regretsy: „Na [řemeslném webu] Etsy je každý stejně šikovný jako všichni ostatní. Nic není výjimečné – protože výjimečné je přece všechno. (…) Těžko se ale můžete učit a zlepšovat, když si lidé odmítají nahlas přiznat, že některé věci prostě nejsou dokonalé.“ O knihách „o bohatství“ platí to samé.

Recept na štěstí: nesnažte se být šťastní, myslete radši na smrt

10. 1. 2013

Pokud jste už otrávení návody na to, jak žít šťastný a úspěšný život, zbystřete: je tu protijed.

Sedmatřicetiletý novinář Oliver Burkeman napsal pro The Guardian už tři stovky populárně-psychologických „Sloupků, které změní váš život“. V listopadu vydal knihu s podobnou ambicí. V The Antidote: Happiness for People Who Can’t Stand Positive Thinking, tedy Protijed aneb Štěstí pro lidi, kteří nesnáší pozitivní myšlení, se Burkeman směje do tváře Davidům Allenům, Stephenům Coveyům a dalším autorům kázajícím, jak žít šťastný život a mít vše pod kontrolou.

Čím víc budete toužit po štěstí, tím hůř se budete cítit, připomíná závěry některých klinických studií. „Frustrovaní nebýváme ani tak ze skutečnosti samotné, jako spíš z naší snahy před ní uniknout.“ Co s tím? Udělat si výpravu po myšlenkách velkých západních i východních filozofů a říznout to experimentální psychologií.

Podívejte se neštěstí do očí

- Spíš než okolnosti můžete dostat pod kontrolu svoje emoce. Nikoliv ale zuřivou snahou myslet pozitivně a být happy! Burkeman připomíná experimenty, jejichž účastníci dostali za úkol netrápit se určitou smutnou událostí nebo odpočívat u relaxační hudby. Bylo jim pak víc ouvej než těm, kteří si smutnou zprávu nebo klidnou hudbu vyslechli bez instrukcí.

- Podobně jako N. N. Taleb v Antifragile, i Burkeman vás pro inspiraci pošle za antickými stoiky. „[R]aději než abyste se snažili vytěsnit myšlenky na nejhorší možné eventuality, máte se na ně podle stoiků cíleně soustředit. Podívejte se neštěstí do očí.“ Rada, abyste si představovali smrt svých dětí, je silné kafe i na mě. Když si ale na pár dnů vyzkoušíte žít jako nuzák, třeba vás přestane budit ze spaní možnost, že ztratíte práci a dostanete se do problémů se splácením hypotéky. I v hadrech se ještě pořád budete hřát pod sluncem.

- Dokonce ani smrt nebude taková rána, jak si asi myslíte. Burkeman zevrubně popisuje mexickou (vlastně obecně katolickou) posedlost mrtvými i japonskou slabost pro krásu pomíjivých věcí. Jak mohou podobné morbidity umocnit radost ze života, to vysvětlil Steve Jobs ve svém slavném projevu ke stanfordským absolventům: „Myšlenka na vlastní smrt je nejlepší způsob, jak se vyhnout dojmu, že máte co ztratit. Už teď jste totiž nazí.“

- Neztrácejte zbytečně energii tím, že budete hledat motivaci. Žádnou nepotřebujete, stačí prostě pracovat. Vždycky to bude trochu bolet. To je v pořádku.

- Nebojte se selhání – patří k životu. Mimochodem, podle historika Scotta Sandage se až do 19. století slovo „failure“ nikdy nevztahovalo k lidem, jen jejich podnikům. Mohli jste „selhání udělat“, ne však sami „selhat“. Burkeman na jiném místě cituje sociologa Mickiho McGee, který si všímá, že literatura osobního rozvoje nabízí „sekularizovanou spásu“: bídný člověče, hřešíš neúspěšností a prokrastinací, ale máme pro tebe dobrou zprávu…

- Neupínejte se na své cíle. „Z věcí, které chceme, děláváme věci, které musíme mít.“ A přitom nemusíme. Burkeman pro tuhle obsesi používá krásné slovo „musturbation“. K tomuto tématu si dále nastudujte nepřizpůsobivé intelektuály Siddhárthu Gautamu, Lao-c’e a Slavoje Žižka.

Účinný protijed

Burkeman s radostí dupe po mýtech budovaných motivační literaturou. Posmívá se třeba papouškované, leč z prstu vycucané studii, podle které tři procenta yalských studentů, kteří si sepsali své cíle, ve své kariéře vydělalo víc než zbylých 97 procent dohromady. Vysvětluje, co to je „klam přeživších“ – a jak mohou člověka příběhy úspěšných navést na špatnou cestu. Nabízí zdravou porci skepse. Proto dvakrát škoda, že občas sám odbyde odkazy ledabylým „at least according to some studies“, přičemž v poznámkách zmíní studii jedinou.

I přesto patří The Antidote mezi ty vzácné knihy, které čtivě, stručně a bez bulšitů čtenáři dají to, co slíbí na obálce. Pokud jste si tedy otrávili život hledáním štěstí, Burkeman nabízí účinný Protijed.

Oliver Burkeman: The Antidote: Happiness for People Who Can’t Stand Positive Thinking. Vydalo nakladatelství Faber & Faber v listopadu 2012, 256 stran, 15,61 dolarů.

Peníze, nebo život? Čajovnové duchovno útočí

7. 2. 2013

Ne, peníze samotné člověku trvalé štěstí nepřinesou. Zuřivá honba za smysluplným, šťastným a svobodným životem ale taky ne. Hlavně pokud si ty tři cíle pletete.

Prvních dvacet třicet stran nové knihy Tomáše Hajzlera Peníze, nebo život? jsem si říkal: fajn. V Česku konečně vyšlo něco původního o spokojenosti v práci a životě. (Žánru self-help se neposmívejte: ne každý je obklopený lidmi, kteří „mají všechno vyřešený“, ne každý může okoukat „správnej přístup“ od blízkých.) Autor má životní zkušenosti a kulturní rozhled, nejsou v tom hrubky, vysázel to grafik – nic z toho bohužel ani u knih za 369 korun není samozřejmé.

Zklamání přichází záhy po rozečtení. Hajzler svoje zkušenosti ani rozhled neproměňuje v objevná zjištění, jen opakuje truismy-pravdoplky: že se lidé často zbytečně za něčím honí nebo že školy vychovávají děti ke stádnosti. Budiž, ne každý ze čtenářů zná Setha Godina a Scotta Berkuna, takže si to zopakujme ještě jednou. Dvakrát. Třikrát. Čtyřikrát…

Postupně se ale zdlouhavá přednáška mění v psychedelický trip. V téměř čtyřsetstránkovou oslavu „svobodných firem“ a „demokratických škol“, smíchanou se spiritualitou, kterou v čajovnách dávají darem k velkému balení Vzácného obočí.

Bůžci přepracovaných japíků

Nic proti duchovnu v knihách o práci: Clayton Christensen nebo Stephen Covey píšou o tom, jak jim v profesním životě pomohlo křesťanství, Raye Bradburyho zase inspiroval zen. Hajzler ale na rozdíl od nich myšlenky spirituálních vůdců kastruje, aby z nich zbylo jen to miloučké, a kupí je na největší hromadu aforismů, jakou jsem kdy viděl. Ramakrišna se tu potkává s Janem Werichem, bezejmenný evangelický farář s medvídkem Pú a Stevem Jobsem. Na straně 234 nás v jediné větě můžou osvítit Buddha i Oprah Winfreyová zároveň.

Leckterý přepracovaný japík překonal svůj syndrom vyhoření nadšeným příklonem ke všemu, co zavání spiritualitou. Aťsi. Ale když tomu dává Hajzler v knize volný průchod, mučí kriticky přemýšlející čtenáře a zneuctívá své duchovní vzory.

Nekonečná kázání jsou jen jedním z nedostatků stylu. Druhým je vzletnost slohu – který ovšem často hned po odrazu přistává s žuchnutím na břiše: „Pochopme tedy svá paradigmata a přizpůsobme je svým potřebám. Pygmalion v nás se již postará o zbytek,“ píše se na straně 52 po zdlouhavém vysvětlení pojmů „paradigma“ a „Pygmalion“; znamená to zhruba to, že na sobě máte pracovat. Třetím zdrojem šumu je neustále opakování různých obměn jedné základní myšlenky: že je život příliš krátký a vzácný na to, aby ho člověk mohl jen tak promrhat. Ta ironie: čtením takových mouder jsem přišel o pět hodin. Loupež za bílého dne.

Záškoláctví jako forma demokracie

S jádrem knihy se polemizuje složitě. Ano, lidé by se asi měli méně honit za penězi, častěji pokládat otázku Proč? a využít svůj čas na tomhle světě nějak smysluplně. Hajzler se ale z rozumné (byť nijak objevné) výchozí pozice dostává k těžko obhajitelným závěrům. Řešením téměř všech pracovních i rodinných problémů je podle něj demokracie a svoboda ve firmách i domácnostech. Čtenář narazí na zmatení pojmů: například anglická škola Summerhill je „demokratická“ a „svobodná“ proto, že si děti „samy rozhodují o tom, zda budou do školy chodit, co tam budou dělat i jak se budou učit“. Podobné je to i se slavnými svobodnými firmami, které spoléhají na soběstačnost zaměstnanců.

Hajzler píše „demokracie“, ale říká tím „anarchie“: líčí utopický svět autonomních jedinců, kteří se zbaví staletých institucí, aby se mohli svobodně projevit, neomezeni byrokracií ani studem, od přírody tvůrčí, poctiví a dobří. Že to bude fungovat, v to můžeme jen doufat na základě několika příkladů, navíc vylíčených jednostranně. Při bájení o svobodě a demokracii se totiž nehodí zmínit, že Ikea využívala práci východoněmeckých vězňů, ani že v Zappos zaměstnance propouštějí za příchod opožděný byť jen o několik minut.

Pohádky prostě narážejí na fakta: „Svobodné firmy jsou na trhu už dobrých sto let, přesto je jejich rozšířenost ve světě téměř nulová. Řádově jde o desítky nebo maximálně stovky společností z celkem 100–200 milionů, tedy méně než 0,001 % (tisícina procenta). (…) Malá rozšířenost svědčí o velmi slabé efektivitě svobodných firem. Volný trh je netečný vůči ideologiím. Můžete hlásat a prosazovat, co chcete, ale nakonec se dlouhodobě prosadí jen efektivní inovace,“ píše Robert Vlach ve své nelítostné a dobře zdrojované kritice hnutí svoboda v práci, která platí i pro Hajzlerovu knihu.

Se s tim smiř!

Vedle užvaněného stylu, matení pojmů a utopických závěrů si výtku zaslouží i samotný étos knihy. Příznačný je například výběr a pořadí produktů, které můžete nabídnout ostatním: jsou to konzultace, přednášky, kurzy („Souvislosti, inspirace, trénink dovedností, propojení s lidmi.“), konference, reklama, zboží (ano, až za reklamou), affiliate, dary a placené členství. Nejen že to smrdí letadlem „tato kniha o úspěchu vám ukáže, jak můžete prodávat jiným lidem návody na úspěch“. Zároveň z toho vyplývá, že nejsvobodnější životní cesta je kšeftaření se vzduchem. Nic proti konzultantům a píáristům. Jenže pekař, zdravotní sestra nebo účetní, všichni ti, co dělají věci, které někdo prostě udělat musí, si z toho můžou odnést leda frustraci. Případně začít konzultovat a předat svého černého Petra dál.

Právě frustrace je klíčem k pochopení paradoxu Peněz, nebo života. Kniha se snaží vyřešit frustraci udřených čtenářů: potud v pořádku. Dělá to ale tak zapáleně, že snadno sama zfrustruje: Žiješ dostatečně svobodný a smysluplný život? Ne? Máš zajímavou práci, u které se osobně rozvíjíš? Ne? Tak s tím ale honem něco koukej udělat! Že ti to doteď nevadilo? To ti přece musí vadit! Musíš být svobodnější! Z vlastní zkušenosti přitom vím, že když zcela podlehnete nutkání být free 24/7/365, paradoxně snadno skončíte stejně svázaní jako Katka v McDonaldu: budete mít sice mnohem víc možností, ale o to míň satisfakce.

Cesta ke skutečné svobodě možná vede přesně opačným směrem, než jaký nabízí Hajzler. Ten se sice odkazuje na Buddhu i některé kazatele, jak už jsem ale napsal, náboženství kastruje. Buddhismus vede válku proti jáství, kterého je přitom kniha plná: já mám stereotypní život, já jsem z toho nešťastný, já si zasloužím něco zajímavějšího. Reformátor Petr Chelčický zase „zastával názor, že správný křesťanský život může člověk vést pouze prací v zemědělství“ a Max Webber přišel s prostou rovnicí, že protestantská morálka rovná se dřina plus odříkání. „V životě jde o víc než o štěstí,“ víme od židovského psychiatra Viktora Frankla, který vydržel muka za branou ironicky nadepsanou ARBEIT MACHT FREI i proto, že tam našel i v utrpení smysl. „Smysluplné“ povolání totiž vůbec nemusí znamenat povolání svobodné, příjemné a plné radosti, jak kniha naznačuje už na obálce.

Nic proti populárnímu „designu životního stylu“, tím lépe, když se rozhodnete dát své práci víc smyslu. Jen nezapomínejte na to, že i freelanceři musí občas vstávat do tmy nebo jít spát za svítání. Že i těch několik málo fungujících svobodných firem musí snášet úřední šikanu a nekalý konkurenční boj. Že i ti nejvíc free musí uspět na nelítostném trhu, jehož realitu mnohem střízlivěji popisuje podobně zaměřená kniha Stodolarový byznys. Že se nepříjemných povinností nikdy stoprocentně nezbavíte. Že lidská svoboda pramení nejen z možnosti vyhnout se utrpení – ale taky z dovednosti stoicky přijmout osud. A o tom vám Tomáš Hajzler na celých 384 stranách neřekne nic.

Tomáš Hajzler: Peníze, nebo život? Jak přestat vydělávat na život a začít i v práci žít. 384 stran, 369 korun. Vydalo nakladatelství Peoplecomm v prosinci 2012.

Autor recenze dostal přímo od autora knihy recenzní výtisk.

Chceš si zničit život? Běž za svou vášní

14. 3. 2013

Když budete hledat práci, kterou byste mohli milovat, narazíte na tvrdou konkurenci a trpkou deziluzi. Radši se naučte milovat to, co už děláte, a být v tom zatraceně dobří, radí Cal Newport.

Ještě jednou kohokoliv uslyším, jak chození do kanclu označuje za „krysí závod“, tak mu papulu secvaknu sešívačkou. Bude to brzo: co chvíli se dozvídám, že jen hloupí lidé běhají v kolečku. Ti chytří mají čtyřhodinový pracovní týden, svobodu v práci, byznys postavený na své vášni…

Ty plky mě unavují, protože vidím, jak málo místa ve freelancerském nebi je. Někdo taky musí vyrážet ve čtyři ráno s rolbou na zasněžené silnice nebo od pondělí do pátku pacientům odstraňovat polypy z konečníků. „Základní ekonomické pravidlo říká, že pokud chcete něco, co je vzácné a hodnotné, musíte něco jiného vzácného a hodnotného nabídnout na oplátku. (…) Chcete dělat skvělou práci? Musíte taky skvělou práci umět zastat,“ usazuje snílky na zem Cal Newport v knize So Good They Can’t Ignore You (Když jste skvělí, nemůžou vás ignorovat).

Svoboda přichází teprve s mistrovstvím. A není to svoboda, jen kontrola

Newportův manifest stojí na několika prostých myšlenkách:

Nic na světě není zadarmo. „Jdi za svou vášní“ je proto nebezpečná rada. Hlavně pro ty, kteří toho mají málo k nabízení a jejich vášeň (psaní, hru na kytaru, grafiku a design…) sdílí spousta šikovnějších.

Nejprve potřebujete naakumulovat „kariérní kapitál“. Bude to bolet. Znamená to víc než pověstných 10 000 hodin tréninku – víc kvantity i víc kvality. Nestačí si jen tak něco pohrávat se slovy v texťáku, brnkat si nedvědovic Stánky nebo šudlat vrstvy v Photoshopu. Musíte aktivně studovat složité problémy, v potu tváře se propracovávat k mistrovství.

Jděte cestou malých sázek. Vykukujte ze své komfortní zóny, zkoušejte, co funguje a co ne. Velké mediálky budou zřejmě portfolio začínajícího grafika rovnou mazat z pošty. Místní firmy mu práci nabídnou spíš; na těchto chlebovkách vyroste k větším zakázkám, na větších zakázkách k mistrovství. „Chce to trpělivost,“ připomíná Newport.

Teprve s mistrovstvím přichází vysněná svoboda – ač Newport používá příhodnější a méně patetické slovo „kontrola“. Jak praví název knihy: když jste fakt dobří, nemůžou vás ignorovat. Práce z domu? Půlúvazek? Platba předem? Tříměsíční volno na cestování? Normálně to neděláme, ale…

A co je ještě důležitější: teprve s mistrovstvím přijde štěstí. Z toho, jak vám jde práce dobře od ruky a jak smysluplný najednou váš pracovní den může být. (Tady bych si dovolil výtku: špičkoví profesionálové často trpí syndromem šejdíře a pochybují o vlastních schopnostech. Autor nicméně nikde neslibuje, že přijde chvíle, kdy se člověk do komfortní zóny definitivně vrátí a už nikdy z ní nebude muset vystrčit čumák.)

Chceš do Carnegie Hall? Musíš trénovat

Newport tvrdí, že lidé, kteří se naučili milovat to, co dělají, bývají šťastnější než ti, kteří se rozhodli dělat, co milují. Druhá cesta mnohé přivedla ke střídání zaměstnání a k únavě z marného „hledání štěstí“, o které tak vtipně píše Oliver Burkeman v podobně vyznívající knize The Antidote. Že oblíbené sakces storís tvrdí opak? Záleží, jak se na ně díváte: „Kdyby mladý Steve Jobs poslechl svou vlastní pozdější radu a rozhodl se věnovat naplno tomu, co miloval, zřejmě by dnes byl jedním z nejoblíbenějších zenových mistrů v Los Altos. Jenže on se tou radou neřídil. Společnost Apple se nezrodila z vášně.“ Vášeň pro počítače si student buddhismu a kaligrafie „udělal“ až postupem času, jak jedna úspěšná malá sázka navazovala na druhou.

Ač by se to tak méně pozorným mohlo jevit, So Good They Can’t Ignore You není kontrarevoluční pamflet. Newport vás nepřesvědčuje, že máte navždy zůstat v práci, která vás užírá zevnitř, a ještě za ty dary poníženě děkovat. Jen se střízlivě ptá: Proč by měl svět padnout k nohám dalšímu nezávislému grafikovi, PR konzultantovi, fotografovi nebo lektorovi? Dokud na to neznáte přesvědčivou odpověď, neposlouchejte libé písně o svobodném životě – lidem bez kariérního kapitálu je totiž zpívají zrádné Sirény.

Cal Newport: So Good They Can’t Ignore You: Why Skills Trump Passion in the Quest for Work You Love – vydalo nakladatelství Business Plus v září 2012. 304 stran, 16 dolarů. Za tip na knihu děkuji Robertu Vlachovi.

Problém se šmejdy

25. 4. 2013

Filmový dokument není kovbojka: neměl by proti sobě stavět klaďáky a záporáky ani předpokládat, že k nastolení pořádku stačí jediný šerifův výstřel. Hrncáková odysea Šmejdi se bohužel dopouští obojího.

Izolovat, zmást, ponížit a nakonec oškubat staré lidi je jeden z nejhanebnějších byznysplánů a „předváděcí zájezdy“ si zaslouží pozornost. Nový dokument Silvie Dymákové Šmejdi je ale jenom plytký kýč, který klouže po povrchu a namísto hledání souvislostí lacině konstatuje: je to k zblití.

K zblití tenhle průmysl sice skutečně je, to ale nijak nesnižuje nároky na filmařské řemeslo. I za války jsme drželi pohromadě, teď se lidé honí za penězi… otevírá Šmejdy jedna z napálených seniorek a vzápětí se přidává tklivý komentář Ondřeje Vetchého: Poněkud zvrácená forma demokracie. Zoufale podbízivé to je celou hodinu a čtvrt, než dokument vyvrcholí záběry na český venkov, podmalovanými Smetanovým Vyšehradem, po kterých Dymáková ukonejší starou paní rozplakanou agresivními prodejci: Pojďte, Maruško, pojedeme do Náchoda na zmrzku…

Tvůrci naprosto nepochopitelně rozmazali tváře prodejců – nikoliv svých figurantů! – a dokonce vypípali název firmy Beck. S touhle předposraností kontrastuje statečná sedmdesátnice, která ze svého notýsku na kameru předčítá zkušenosti s konkrétní agenturou Pohoda.

Bod alespoň za tu osvětu? Spíš jen půlbod. Šmejdi se zabývají regulérní drogou: skoro všichni účastníci zájezdů mají jasno v tom, o co na „výletě“ doopravdy jde. Většina jich přesto jezdí znovu a znovu. Velká část opakovaně utrácí desítky tisíc za zboží, o kterém vědí, že je podřadné. Filmové opáčko s radou NEJEZDĚTE je účinné asi jako varování na krabičce cigaret. Psychika člověka ohroženého či přímo postiženého závislostí kolem takových rad prostě obkrouží: já problém nemám, to se stává jiným, co jiného mám teda dělat, už jen jednou a končím… A jsou-li Šmejdi určení spíš příbuzným seniorů, pak měla otázka „Co zítra dělá vaše babička?“ přijít na začátku filmu – ne až na konci titulků, když je půlka kina pryč.

„Nikto neni svina odjakživa – sú to kurvy, kere robia z človeka skurvysyna“

Největším hříchem Šmejdů je to, že namísto skutečné analýzy nabízejí černobílé pseudozamyšlení. Diagnóza přichází už v první pětiminutovce, kdy Vetchého hlas divákům připomene, že „žijeme v kapitalismu.“

Dobře: natočme ostrou levicovou kritiku světa, ve kterém se vydělává na bezelstnosti starých lidí. Můžete ale z marxistické pozice prodejce jen tak snadno onálepkovat jako šmejdy? Těžko. Vždyť samotný dokument ukazuje pár lidí z druhé strany a dává tušit, že to nejsou šmejdi od přírody: „Nějaké výčitky tam byly,“ vzpomíná šofér Martin. Dala by se o tom vyprávět krásná fraška po vzoru Zlodějů kol: prodejci si takhle možná vydělávají na umoření vlastních nesmyslných dluhů z automatů nebo krachlého podnikání. Popřípadě na zbytečnosti, o jejichž důležitosti je přesvědčili ještě rafinovanější lháři: na terénní auto nebo dovolenou v Karibiku. Za třicet let se najednou sami ocitnou na druhé straně kulturáku, ve frontě na předražené šmejdy, ani nebudou vědět jak.

Ve slavném filmu Vittoria De Sica musí lepič plakátů Antonio ukrást kolo proto, že jemu samotnému bicykl ukradli a bez něj neuživí rodinu; je to studie lidské zoufalosti bez jednoznačných hrdinů a padouchů. Kdyby Zloděje kol filmovala Dymáková, vyšel by z toho Antonio nejspíš s nálepkou šmejda a jeho skutek by dramaticky odsoudil právník Jan Černý svými slovy z dokumentu: „Uvědomil jsem si až pod kůži nutnost regulovat společnost zákony.“

Diagnózou je tedy bezskrupulózní kapitalismus, lékem regulace. Obojí lze velice snadno napadnout.

Nepodařilo se mi najít informaci o tom, že by prodejci hrnců a dek v podobném rozsahu okrádali seniory v jiných zemích kromě Slovenska. Nemůže za to spíš než kapitalismus totalita, která generaci dnešních důchodců odnaučila samostatně se rozhodovat a jako výchozí odpověď říkat NE? Nepomáhá místnímu fenoménu hrncáků specifická česká verze konzumní společnosti, jejíž semínko tu nezaseli vlajkonoši volného trhu, ale už normalizační aparát? Husákovský ideál starej se o svý ve filmu ztělesňuje prodejce, který na Dymákovou zastanuvši se stařečka řve: „Řešte si svoje problémy, vole!“

Nedovedu si představit, že by podobný průmysl fungoval v Norsku nebo Nizozemí: aktivní občané by se asi přetrhli v blokádách autobusů nebo pořádání vlastních, neprodejních zájezdů pro seniory. Protože se tam lidi nestarají jen vo svý, vole.

Pak musíte poctivě přebrat další zrníčka: atomizaci rodin, neboť žádná z postav dokumentu zřejmě nežije se svými dětmi, natož vnoučaty. Neúctu ke starým a vyčleněným, která může (ale nemusí) souviset s mírou ateismu, ba religiofobie v české společnosti. A nakonec fenomén volného času. Postavám filmu je mezi padesátkou a sedmdesátkou a odteď až do konce života už nebudou mít na práci nic jiného než čumění do zdi. Zájezdy jim svým strašlivým způsobem naplňují některé důležité potřeby: opustit rutinu, poznat nová místa, být součástí kolektivu a něco nového se dozvědět. I kdyby to měly být nesmysly a lži o vitamínech a roztočích.

Samozřejmě: můžete „výlety s dárkem“ prostě zakázat a doufat, že si tahle řeka sociálních problémů nenajde nové koryto k moři mazaných podvodníků. Rád bych ale připomněl, že právo je už teď na straně zákazníků: přinejmenším zboží můžou vrátit. Háček je v tom, že senioři svá práva neznají, popřípadě se o ně stydí přihlásit. Jedna podvedená paní vysvětluje v dokumentu svůj neúspěch na reklamační lince tím, že se s operátorkou „nechtěla rozejít ve zlým.“ Dát firmu k soudu pak v takové hlavě musí být ekvivalentem shození atomovky na velehradské Dny lidí dobré vůle. Jsme zase na začátku: na západ od nás soud neznamená hned proces s Miladou Horákovou, ale běžný způsob, jak vyřešit spory.

Nevím o žádném jednoduchém řešení. Po Šmejdech ve mně zůstal jen smutek. Ze světa, který se takhle chová ke svým nejbezbrannějším. Z dokumentu, který zůstal na povrchu. I ze sebe samotného, protože přes všechny ty zachycené hrůzy jsem doteď nezavolal svým nejstarším příbuzným, jak se jim daří a co že vlastně mají v plánu.

Šmejdi, dokumentární film ČR. Námět, scénář, režie: Silvie Dymáková. V kinech od 18. dubna.

Bída křemíkové mentality

2. 5. 2013

„Chcete-li pomoci lidstvu a vycházíte při tom z předpokladu, že jsou lidi jako roboti, daleko se nedostanete,“ píše Evgeny Morozov ve své sžíravé obžalobě všudypřítomného „internetcentrismu“ a „solucionismu“.

Na sympatizanty pirátské strany bude mít nová kniha Evgenyje Morozova podobný účinek, jako by měl na Václava Klause týdenní festival absurdního divadla s ekologickou tematikou. To Save Everything, Click Here je totiž zuřivá obžaloba nekritické lásky k digitálním technologiím, zbožšťování internetu i slepé víry v data, algoritmy a ideál otevřenosti.

Devětadvacetiletý Morozov není odpůrce techniky. Jen zastáncům e-demokracie a prorokům chytřejšího světa pokládá nepříjemné otázky, které v oslavných článcích o službách jako Demagog.cz prostě nenajdete: Kdo hlídá hlídače? Proč nikdo neaudituje algoritmy, které řídí svět? Jak je možné, že maďarské úřady nabízejí otevřená data, a země přitom míří k fašismu? Kdy přesně jsme přestali internet vnímat jako lidský výtvor a začali jej mít za sílu řízenou přírodními zákony? Opravdu lze společenské problémy řešit technikou, nebo jen technika naši pozornost směruje k fiktivním problémům?

Morozov píše ostře: jeho odpůrci nejsou „zastánci“ svých stanovisek, ale přímo jejich „hlavní roztleskávačky“. Má poutavý sloh: „Tenhle chlápek dokáže vylíčit děsy Matrixu jako prázdniny v Cancúnu,“ dloube do kohosi, kdo navrhl nahrazení oken obrazovkami. A taky má obrovský přehled, který si mimochodem vypěstoval při studijních víkendech bez internetu. Výsledkem je jedna z nejobjevnějších, nejčtivějších a nejdůležitějších knih za poslední měsíce.

Nemoci doby: solucionismus a internetcentrismus

Recenze v The Telegraph Morozovovi vyčítá, že jeho jedovatý styl potěší přesvědčené, ale nepřesvědčí ty ostatní. Nesouhlasím: sám jsem se totiž zastyděl, jak nadšenou bývám roztleskávačkou dvou v knize vysmívaných geekovských ideologií.

Definici té první si autor půjčuje od Gillese Paqueta: „Solucionismus [od solution – řešení] vnímá politická témata jako hlavolamy, které mají jedno správné řešení, spíš než jako problémy, na něž je nutné hledat adekvátní reakci.“ Odtud taky pochází název knihy: „save“ neznamená v angličtině jen „uložit na disk“, ale taky „spasit“.

Solucionisté znají odpovědi dřív, než stihli položit všechny otázky. Věří, že problémy lidstva může vyřešit kliknutí na správné tlačítko – aniž je napadne, že si všímají hlavně těch problémů, ke kterým vedou dráty od některého z jejich tlačítek.

Názorová pluralita je pro ně bug, ne fičura: solucionističtí technokraté od levicových vlád až po libertariánské think tanky zkrátka mají jasno.

Přes tyhle počítačové pojmy se dostáváme k druhému -ismu: internetcentrismu. Morozov si všímá, že slovo „internet“ přestalo sloužit jako označení konkrétní počítačové sítě a stal se z něj přírodní úkaz. Už to není jen „internet“, ale „the Internet“, česky pišme Síť s velkým S. Technomilci ji vnímají jako nezvratnou sílu prostupující dějinami. Přes vynález knihtisku, protestantskou reformaci, revoluce 18. a 19. století, „Síť je jako George Soros v infografikách [prorepublikánského komentátora] Glenna Becka: jakmile ji zapojíte do svých úvah, obří spiknutí najednou dává dokonalý smysl.“ Svět bez Sítě už je za hranicí představivosti a nemyslitelná je i její regulace: pokusy o ní jdou proti „zrnu Sítě“, jak se vyjádřil zakladatel Googlu Eric Schmidt.

Od lynčů k návodům, které kazí zábavu: rizika křemíkové mentality

Tahle křemíková mentalita už dává klíčit semínkům jevů ohrožujících lidskou svobodu, demokracii, morálku i prosté štěstí. Morozov se postupně věnuje ideálům transparentnosti a otevřenosti, reformám politických systémů, zvyšování efektivity, boji se zločinem, kultu statistik a gamifikaci, tedy využití herních prvků k motivování zaměstnanců, zákazníků a občanů. Z desítek pestrých příkladů mě nejvíc zaujaly následující tři:

Na stránce Eightmaps.com najdete na mapě bydliště Kaliforňanů, kteří finančně podpořili kampaň proti sňatkům homosexuálů. Samozřejmě, že konzervativci s takovou pomstou při posílání peněz nepočítali, ale doba velí bezpodmínečnou transparentnost a tohle je důsledek. „Pravda, většina z nich by nejspíš nikdy nedostala medaili za toleranci. I tak si ale zaslouží respekt za vyjádření svých postojů – jakkoliv maloměšťácké můžou jejich oponentům připadat – skrz politický systém. Hlasování, ne pogromy: tak má tahle země přece fungovat.“

Levné senzory a propracované nástroje pro analýzu dat zase usnadňují preventivní postihy „špatného chování“ – čímž ohrožují jak soukromí, tak paradoxně i morálku. Nebojte se jen státní orwellovské tyranie, ale i tržní koroze soukromí: „Podle Scotta Peppeta, učitele práv na Coloradské univerzitě, nás rozvoj sebesledování donutí tvořit si osobní prospekty, medailonky obsahující změřené a ověřené informace o našich životech.“ Od Peppeta si Morozov půjčuje i příklady: „Chcete mi nacenit zdravotní pojištění? Pošlu vám svoje data z FitBitu. Půjčujete nebo pojišťujete mi auto? Poskytnu vám informace z černé skříňky, abyste věděli, že jezdím opatrně. Zajímá vás, zda budu pracovitý a zodpovědný zaměstnanec? Podělím se s vámi o non-stop přenos obsahu alkoholu v krvi, záznam z dodržování jídelníčku při cukrovce nebo o moje celoživotní statistiky produktivity.“ Nebezpečné je na tom podle Morozova to, že tato mechanická opatření nutí lidi ke správnému životu zvenku, nikoliv zevnitř. „Chcete-li pomoci lidstvu a vycházíte při tom z předpokladu, že jsou lidi jako roboti, daleko se nedostanete.“

A pak je tu ještě solucionistický kult všudypřítomných how-to návodů. Všechny tvůrčí výzvy, od kuchyně po sport, mají jedno správné řešení, které najdete na WikiHow. V „ideálním“ případě půjde o nějaký chytrý „hack“, který z toho odstraní onu výzvu. Vzpomněl jsem si na Čtyřhodinového šéfkuchaře a Čtyřhodinové tělo Tima Ferrisse i na závěr svého článku o Katce, co zapomněla na okurku: Hra mizí z našich životů. Zůstávají postupy. Morozov ale dobře připomíná, že za to nemůže technika samotná: na jednu stranu díky kuchyňským teploměrům vždy připravíte „správně“ propečený stejk, na druhou stranu řada nového náčiní přináší nové tvůrčí výzvy, například tiskárny jedlého papíru. Jde jen o to, jak ke svým nástrojům přistoupíte.

Z internetcentrismu se stalo náboženství. Potřebujeme sekularizaci

Co s tím? Zákazů ve stylu Věry Pohlové se nedočkáte. Morozov jen připomíná, že je internet i přes všechny pohádky lidský výtvor a jako další lidské výtvory potřebuje pravidla. Debata o nich nesmí být tabu: „SOPA byl sice špatný zákon, je však pozoruhodné, jak geekové dokážou jednohlasně tvrdit, že je Síť neměnná a věčná, a dělat všechno proto, aby taková zůstala.“

Autor je spíš filozof než politik, takže jeho stěžejním návrhem je radikální sebezpochybňování solucionistů. Než vylezete na pódium TEDx se svým řešením školství, dopravy nebo produktivity, zeptejte se sami sebe, zda jste si opravdu položili všechny otázky.

Transparentnost je podle Morozova ve věcech veřejných užitečná jen potud, pokud je prostředkem, nikoliv cílem. Nutně například potřebujeme nezávislé audity počítačových programů vládnoucích světu – což je o to aktuálnější po nedávném odhalení chyb v excelové tabulce, kterou se několik let řídí ministři financí po celém světě.

A nakonec se Morozov vyznává z obliby k technice, která problémy neřeší, ale naopak je vytváří: mimo tiskárny jedlého papíru to je uvadající lampička Forget Me Not. Při čtení vám bude připomínat, že svoje spotřebiče musíte krotit – a pokud máte pocit, že nic takového není zapotřebí, pak ony krotí vás.

Evgeny Morozov: To Save Everything, Click Here: The Folly of Technological Solutionism. Vydalo nakladatelství PublicAffairs v březnu 2013. 432 stran, 13 dolarů (verze pro Kindle)

Úvod do studia hipstrů

25. 7. 2013

Je generace mladých ironiků jen konzumní „subkultura vyprodukovaná neoliberalismem“, anebo zástup potměšilých švejků v konverskách?

„Pro hipstry dobrý,“ prsknul jsem na konci poslední recenze napůl žertem. Přišla proto chvíle konečně vysvětlit, co to ten hipstr je. Napůl vážně. Nesáhneme tentokrát po jedné, ale hned po třech knihách, které nám tyhle mladé ironiky aspoň částečně pomůžou pochopit.

Brehmův svět hipstrů

Nejpovrchnější, za to však nejzábavnější vhled do hipsterského světa nabízí příručka The Hipster Handbook Roberta Lanhama, bohatě ilustrovaná Bretem Nicelym a Jeffem Bechtelem. Podle jejich obrázků hipstry poznáte jako daňky podle atlasu stop:

Stejně jasných je i jedenáct dokladů, že jste hipstr: „Alespoň jednou jste se líbali s osobou stejného pohlaví a neváháte se tím na potkání chlubit,“ nebo „Stěžujete si na stěhování bělochů do černých čtvrtí, i když sami děláte přesně to samé.“

Kniha nabízí vyčerpávající seznamy těch správných kapel, cigaret i koktejlů. Nejzábavnější je ale hipsterská typologie, ve které nechybí mí milovaní WASH – waitstaff and service hipsters:

Jedinou slabinou je, že The Hipster Handbook vyšel před deseti lety, takže například v jedenácti znameních, že nejste hipstr, najdete: „Nosíte zimní svetry se Santa Clausem, strašidelnými dýněmi či vzorem sněhových vloček.“ Což už hipstři dávno dělají. Aby se tak ironicky vysmáli hipstrům, samozřejmě.

Ironický kmen

Na hipstry nezapomněla nádherná česká kniha Kmeny: současné městské subkultury. Jak ale název dává tušit, Kmeny nabízejí pouze rychlokurz. Editoři Vladimír 518 a Karel Veselý museli dát spravedlivý prostor queer kultuře, cirkusu, ska i skinheadům, takže na hipstry vychází šest stránek textu a pár velkých fotek.

Ze začátku eseje Člověkem ve věku ironie to vypadá, že se ponoříme do pořádné hloubky, přinejmenším k teoretikovi kulturního kapitálu Pierrovi Bourdieu:

Šplhat na strahovský kopec je jistý druh iniciace. Ve stínu spartakiádního monstra se zde krčí studentské koleje a v jejich nejvzdálenějším bloku legendární klub 007. Velikostí připomíná mírně nadpůrměrný obývací pokoj a dovnitř se vejde stěží sto lidí. Tísnit se mezi nimi má ale nesmírnou cenu v měně kulturního kapitálu – platidlu, které se dá směnit za status a společenskou relevanci v minivesmíru klubového cool.

Kdo ale po úvodních větách čeká zevrubnou analýzu hipsterství, ten bude z poslední kapitoly Kmenů zklamaný. Dozví se více méně to, že hipstři čtou Pitchfork a Vice a mají rádi Berlín. Což není mnoho a není to chyba Karla Veselého, ale omezeného rozsahu a širokého rozpětí knížky.

Takže pokud chcete hipstrům opravdu rozumět, musíte sáhnout po knize s děsivým názvem: What Was the Hipster?: A Sociological Investigation.

Obejmi netvora

„Je tohle vtip? Pokud ne, tak je to opravdu, ale opravdu smutné,“ pochyboval o panelové diskusi na téma hipstři pořádané americkým kulturním magazínem n+1 jeden ze čtenářů. Vtip to nebyl a z panelu se zrodila tenká, ne docela vyrovnaná, ve svých několika vrcholech ale poutavá antologie Kdo to byl hipstr? Konečně na tuhle otázku dostanete odpovědi, ve kterých nefiguruje typ brýlí nebo značka cigaret.

Nejbrysknější je zakladatel n+1 Mark Grief. V západní kultuře, kde už být bílý či bílá není normální, ale zvláštnost, hipstři podle něj zviditelňují svou rasovou a kulturní příslušnost: „Tak jako bílí negři [přezdívka první generace hipstrů v 50. letech, pocházející ze stejnojmenné eseje Normana Mailera, pozn. M. K.] fetišizovali černošství, bílí hipstři fetišizují násilí, pudovost a vzpurnost bělochů z nižší střední třídy nebo z venkova.“

Rázem všechno zapadá do sebe. Proto ty nátělníky, baseballové čapky, lahvové pivo, polaroidy, kluci s knírky a dívky v džínových šortkách. Proto ta slabost pro špatné jídlo a hassliebe k Mimibazaru. Proto ta posedlost brněnských hipstrů panelákovým Adamovem a zpustlým Jižním centrem. Proto kvásek!

Nemám rád psychoanalýzu, ale tady by skoro byla užitečná. Mohla by tu hipsterskou obsesi white-trashem, tedy sociálně vyloučenými bílými, vysvětlit jako objetí netvora. Celé dětství vám tlučou do hlavy, že když se nebudete dobře učit, skončíte u pásu nebo u dobytka. Děláte tedy doktorát, spíte pět hodin denně - ale fobii městské střední třídy (co je špatného na práci v zemědělství?) přemůžete teprve tím, že začnete „ironicky“ žít život, kterého se nejvíc bojíte. Život Lojzy a Tonky.

Konzumní hmyz – nebo švejkové?

Griefovi jedna dobrá definice nestačí:

Hipstr je jiné označení prohip spotřebitele, nebo – slovy Toma Franka – rebelujícího spotřebitele. Hipster už ze své definice netvoří skutečné umění. (…) Je to typ lidí, kteří nejspíše chápou (…) nakupování – například obstarožních triček, džínů nebo itoho správného jídla – jako formu uměleckého projevu.

Skvělý postřeh: hipstři se projevují nakupováním podobně, jako se generace před nimi projevovaly psaním, skládáním hudby nebo jakoukoliv jinou tvorbou. Úsilí vložené do vyhrabání toho správného kousku šatstva v dosud neobjeveném butiku v přehlíženém městě často odpovídá úsilí vloženému do uháčkování vlastního svetru. A stejné je to s aplausem, který za to mezi hipstry můžete sklidit.

Tyhle dva motivy – hipstr jako (ironicky?) hrdý běloch a hipstr jako (ironicky?) nadšený spotřebitel – procházejí většinou příspěvků. Není těžké si domyslet odsudek, kterého se hipstři dočkají od editora hned v předmluvě: jsou podle něj „subkultura vyprodukovaná neoliberalismem“, konzumní a konformní hmyz. Brání je jenom Kyle Sturgeon, který připomíná marxistu Slavoje Žižka: „Ten přece říká, že když čelíte ekonomické tragédii, máte zůstat pasivní. (…) Říká doslova: Do ničeho se nepouštějte. Nemusíte dělat vůbec nic.“ Hipstři jsou tedy podle Sturgeona takoví postmoderní švejkové. Ani u hipstrů, ani u Švejka si ostatně nemůžete být jistí, co myslí vážně a kdy už si dělají legraci. Následuje debata pro fajnšmekry:

Moe Tkacik: „Pracoval jsem v butiku American Apparel a Žižek byl jediný intelektuál, o kterém tam kdy kdo slyšel.“

James Pogue: „(…) Mně se prostě zdá, že hipstry politika nezajímá.“

Kyle Sturgeon: „Zajímá! Třeba jeden z největších klubů, kde se hraje populární moderní žánr cumbia, se jmenuje Zizek.“

Pogue: „Já vím. Ale sejde na tom?“

Sturgeon: „Právě. Je to úplně prázdné. Přijali politickou filozofii, která nemá žádný obsah.“

Christan Lorentzen: „Nemyslím, že hipstři vůbec tuší, co to je politická filozofie.“

Pogue: „Přesně.“

Což vedle nátělníků, lahváčů a polaroidů vysvětluje i popularitu knížete-punkera Karla Schwarzenberga. Víc už si snad od americké sociologické antologie člověk přát nemůže. A to nemyslím ironicky.

Robert Lanham, Bret Nicely, Jeff Bechtel: The Hipster Handbook – vydalo nakladatelství Anchor v roce 2003. 176 stran, 11 dolarů.

Tomáš Souček, Karel Veselý, Vladimír 518: Kmeny. Současné městské subkultury - vydalo nakladatelství BIGBOSS v roce 2011. 520 stran, 558 korun. První vydání rozebrané, připravuje se dotisk.

n+1, Mark Greif, Christian Lorentzen a Jace Clayton: What Was The Hipster?: A Sociological Investigation – vydalo n+1 Foundation v roce 2010. 200 stran, 8 dolarů (verze pro Kindle).

Disklejmr: autor článku má troje konversky a momentálně si pěstuje ironický knír. Ve druhém kole prezidentské volby volil Karla Schwarzenberga jako menší ze dvou zel. Placku nenosil.

The Circle: Kdo má tajemství, lže

7. 11. 2013

Zneklidňující román amerického autora zobrazuje svět, ve kterém technologické start-upy připravily lidi o soukromí

Čtyřiadvacetiletá Mae Hollandová se lopotí v kubiklu energetických závodů, splácí studentskou půjčku a trápí se kvůli nemocnému tatínkovi. Vše se změní, když jí kamarádka dohodí dreamjob: místo na zákaznické podpoře v Circle. Firmě tak úžasné, jako kdyby se Google spustil zároveň s Facebookem a Apple a pak si nebyl jistý, čí dítě se mu narodilo. Hosana: namísto nevábného kanclu moderní areál se sportovišti, místo dickensovských pracovních podmínek zdravotní pojištění pro celou rodinu. Bystrá a zapálená Mae rychle roste kariérním žebříčkem úžo startupu, až přímo se samotným vedením pracuje na ovládnutí světa a zničení všeho, co považujete za drahé: soukromí, svobody svědomí a možnosti žít si podle svého. Přesně tak. Z pohádky se stane horor dřív, než si to stačíte uvědomit.

Tenhle příběh najdete v novém románu Davea Eggerse The Circle. Knížku můžu doporučit ne kvůli tomu, že by nabídla bůhvíjaké čtenářské potěšení: měla být o třetinu, možná o polovinu kratší, technické pasáže by nikomu nechyběly. Jinak jde „jen“ o solidně zvládnuté, přímočaře vyprávěné sci-fi, kterému by slušelo spíš filmové plátno. The Circle musím udělat reklamu proto, že jednoduchým příběhem bez složitého filozofování ilustruje věci, o kterých guruové společenské a technologické kritiky umějí právě jen složitě filozofovat.

Sametová kulturní revoluce

V The Circle se snadno najde každý, kdo si připadá divný, že se ráno netěší do své práce, přestože vlastně neví, co si od práce přát víc. Naposledy jsem tak úžasný výsměch novému a lepšímu korporátnímu prostředí viděl v prastarém dílu Simpsonových, kde začal Homer pracovat pro nového a báječného šéfa; shodou okolností se i z toho vyklubal světovládný magor.

Nejenom, že si v Circle svou práci můžete užívat, vy si ji musíte užívat. Mae dostane úplně vážně vyčiněno, že o tom, co dělá, málo píše na sociální sítě. Personalisté jsou taky nešťastní z toho, že novicka často jezdí domů a málo volného času tráví v areálu firmy, když je tam tolik báječných věcí, co se dají podnikat o večerech, sobotách a nedělích. Ráj pro vypatlané milovníky dynamických mladých kolektivů, peklo pro introverty nebo i pro ty, co zkrátka jen mají rodinu, koníčky a svůj vlastní život.

Když jsme u těch vypatlaných kolektivistů: Eggers vtipně připodobňuje technologický pokrok k řádění maoistů. Ve vedení Circle stojí „gang of forty“, parafráze čínského „gangu čtyř“. Nad knihou mě napadlo, že se zpožděním půl staletí může Západ ochutnat sametovou kulturní revoluci, nové a tentokrát nenásilné kolo boje proti „starému myšlení, kultuře, obyčejům a návykům“. Takovým „starým obyčejem“ je třeba nezdravý životní styl: Mae je celá říčná, že když každý její krok sleduje přes sociální sítě tolik lidí, konečně sportuje a zdravě jí. Spolu s vedením firmy usiluje o maximální transparentnost vždy a všude: oč by byl svět lepší, kdyby se o veřejných věcech rozhodovalo na základě zcela otevřených dat v referendech? Kdyby byly děti očipované a rodiče mohli sledovat každý jejich krok? Kdyby policisté díky brýlím napojeným na rejstřík trestů mohli v davu odhalit lidi s vroubkem? Kdyby šel společenský vliv kohokoliv snadno znázornit jedním číslem – „rankem“? Geekové takovým inovacím říkají „disruptivní“, zastánci tradičních hodnot „destruktivní“. Na druhý typ v The Circle málem nenarazíte: revoluci se snaží zastavit jen pár lidí, které má Mae za pomýlené blázínky. Patří k nim její bývalý přítel, který ji krásně, ale marně vysvětluje:

Neměli bychom vědět všechno, Mae. To tě nikdy nenapadlo, že lidská mysl může být zdravá jen při správném poměru známého a neznámého? Že naše duše potřebuje denní světlo i tajemství temné noci? Vy se ale snažíte stvořit svět, ve kterém svítí slunce pořád a na všechno – a já mám strach, že nás spálí zaživa.

Kdo v tom poznáváte Jevgenije Morozova – Eggers psal knihu pravděpodobně dřív, než mohl přečíst To Save Everything, Click Here – poznává správně. The Circle živě předvádí Morozovův internetcentrismus‚ sekulární náboženství, které považuje technologie za nedotknutelné božstvo, jehož milost nás zbaví odvěkých problémů. Zároveň dík románu líp pochopíte i odnož této víry, solucionismus – čili lásku k univerzálním technickým řešením všeho, co kdy člověka trápilo. Mae například věří, že stačí gamifikovat (tedy učinit zábavnějším) sdílení nemovitostí, a hurá, „vyřeší se“ bezdomovectví!

Třetí linka The Circle je méně nápadná, to jí ale neubírá na naléhavosti. George Orwell vetkl v románu 1984 totalitnímu státu na standartu nesmrtelná slova: „Válka je mír. Svoboda je otroctví. Nevědomost je síla.“ Eggers je parafrázuje firemními hesly Circle: „Kdo má tajemství, lže. Kdo sdílí, stará se. Kdo chce soukromí, okrádá ostatní.“ Stvořil firmu, která ovládla svět a připravila lidi o soukromí a svobodu nikoliv násilím, ale zcela v mezích pravidel. Ta umožňují tvorbu monopolů, velebí inovace, nebrání vytěžování veřejného prostoru – tedy rozmísťování webových kamer po ulicích nebo analýze dat ze soukromé komunikace.

Eggers správně ukazuje, že takový moloch nenabízí opt-out. To, že na Facebooku nemáte účet, ještě neznamená, že na něm nejste: vaše fotky jsou na jeho serverech, protože je tam nahráli jiní. Vaši e-mailovou adresu umí zařadit do sítě sociálních vztahů, protože se přinejmenším někteří vaši přátelé a příbuzní s Facebookem podělili o své kontakty. Dvě velké webové firmy vás znají líp, než se znáte vy sami. Nemůžete před tím uniknout: koupíte si chaloupku v lesích a můžete se jen těšit, až kolem ní projede auto s kamerami Google Street View.

Ještě před pár lety jsem považoval regulaci technologických firem, jako je rozdělování monopolů, prosazování práva na to být zapomenuti nebo zákaz sledování pohybu návštěvníků po stránkách bez jejich poučeného souhlasu, za čiré zlo: omezuje to přece soukromé podnikání a brzdí tempo inovací. Ne že bych teď tvrdil, že podobné zákony nic neomezují a nebrzdí. Dík knihám jako The Circle, To Save Everything, Click Here nebo Who Owns the Future ale začínám občasné a dobře promyšlené šlápnutí na brzdu považovat za přijatelnou daň.

Dave Eggers: The Circle – vyšlo v říjnu 2013 v nakladatelství Knopf. 504 stran, 10 dolarů (verze pro Kindle). Za tip na knihu děkuji Petrovi Koubskému.

Perverzní průvodce ideologií velí ke vzpouře proti snům

14. 11. 2013

Čím Lásky jedné plavovlásky podryly komunismus a proč před ideologií nemůžete utéct do svých snů? Pro odpověď vyrazte do kina.

Slavoj Žižek je Jan Werich hipsterů. Ze slovinského filozofa se stal moudrý klaun, který může říct cokoliv, a vděčné publikum to zaručeně přijme jako „zajímavou věc“ „k zamyšlení“. Tak třeba ve filmu Perverzní průvodce ideologií, který jde tenhle týden do české kinodistribuce, hned na začátku dí: „Kinder vajíčko nabízí delikátní rovnováhu mezi dvěma částmi: čokoládovým obalem, který jste si koupili, a bonusem, který dostanete zadarmo, a který nejspíš pochází z čínského pracovního tábora, ale to je fuk. Ta čokoláda tu není od toho, aby vás nasměrovala k pokladu skrytému uvnitř, k nějaké platonovské agalmě, předmětu touhy, který by z vás udělal bohatého člověka. Podle mě je to přesně naopak. Vyšší cíl se skrývá uprostřed pochoutky právě proto, abychom si mohli užít čokoládový obal. Taková je anti-metafyzická lekce. Není lehké ji přijmout.“ Pak si guru jedno „kindr srprajz eg“ vloží do úst a žvýká; zajímavé je na tom hlavně to, že to dělá Žižek.

Režisérka Sophie Fiennesová zkrátka stvořila dvouhodinový žižkovský kýč. Podobně jako v Perverzním průvodci filmem je Žižek autorem scénáře i jedinou postavou snímku. Stejně jako před sedmi lety, i teď vstupuje do slavných scén a převlečen za původní postavy vysvětluje, jak divák má (či aspoň může) co chápat. Jenomže co u analýzy filmů působilo vtipně, v novince spíš otravuje jako samoúčelná manýra.

Přímo na facku jsou prozrazené konce Full Metal Jacket, Taxikáře, Titaniku a pár méně známých filmů.

Protože Žižek mluví v šifrách a rychle, snadno se vám stane to samé, co rodině Lavičkových ze Samoty u lesa, když se na mlýně v hrozném rámusu snažili poslouchat historku o vodníkovi. „Víš, Slavoji, až takhle někdy bude klid, tak bych si to s chutí poslechl ještě jednou.“ Dlouhý celovečerní film stojící na jediné mluvící hlavě – aťsi v efektních kostýmech a kulisách – je pro takový obsah nešťastná forma, protože to prostě nejde stihnout a zhodnotit.

Což je všechno škoda. Žižek se sice párkrát nechá sám sebou unést, ale to podstatné – tedy jeho vysvětlení, co že je to ideologie a jak funguje – za pozornost určitě stojí.

Neměňte realitu, aby odpovídala snům. Změňte sny

„Selský rozum nám říká, že ideologie rozostřuje naše smysly, zastírá jasný pohled jako nějaké brýle. Kritiku ideologie si pak představujeme tak, že si ty brýle sundáme a uvidíme, jaký je svět doopravdy. (…) Tohle je ale ta největší iluze. Naši ideologii nám nikdo nevnutil. Je to náš spontánní vztah k ostatním lidem, k tomu, jak chápeme svět, a tak dále. Svoji ideologii máme vlastně rádi,“ říká Žižek hned na začátku. Zasněte se, představte si něco příjemného – neuniknete tím před ideologií, naopak se dostanete do jejího epicentra. Sestává se totiž z fantazií.

Kdo Žižka trochu zná, tuší pokračování diagnózy. Jádrem současné globální ideologie je spotřebitelství, které se promítá i do hesel osobního rozvoje: „Naplň svůj skutečný potenciál. Buď sama sebou. Žij život naplno.“ (V téhle souvislosti psal onehdy vtipně o tantrickém sexu a ve filmu rozmontovává katolictví: „Předstírej sebezapření – a můžeš to mít všechno.“) Lidé chodí za psychoanalytiky už ne ze studu, že žijí příliš odvázaně – ale ze studu, že si užívají méně, než by mohli.

Nejen konzumerismus, ale i všechny ostatní -ismy stojí vedle snů na představě Velkého druhého; tenhle psychoanalytický termín si Žižek vypůjčil od Jacquese Lacana. Vysmívá se myšlence, že když není Bůh, vše je dovoleno: „Je to přesně naopak: když Bůh je, vše je dovoleno. A to těm, kteří nejen že v něj věří, ale dokonce se vidí jako přímé nástroje jeho vůle.“ Když máte bianco šek z nejvyšších míst, morální otazníky rázem zmizí. „Funguje takhle nejenom náboženský fundamentalismus, ale všechny totalitarismy, i když se třeba označují za ateistické.“ Velký druhý vám dovolí jakékoliv „nezbytně nutné“ násilí, ať je to Hospodin, Alláh, Stalin, nezvratný historický vývoj, ochrana přírody, „předpisy“, nebo neviditelná ruka trhu.

Kudy ven? Uvědomit si, že žádný Velký druhý není. Žižek vám to předvede na dvou nečekaných exponátech. Prvním jsou československé filmy Miloše Formana. Lásky jedné plavovlásky i Hoří, má panenko ukazují, že neexistuje žádný mytický Lid, v jehož zájmu musí téct krev, ale jen nadržení dědkové a blbé holky; všichni jsou konformní a egoističtí, žádný socialistický ideál. „Přesně tohle je způsob, jak podrýt celou strukturu stalinistického vesmíru.“

Druhým místem, kde se Žižek nadechuje k závěrečné argumentaci, je Golgota, na které Scorseseho Ježíš z kříže křičí: „Otče, proč jsi mě opustil?“ Žižek na to reaguje nejzajímavější myšlenkou celého filmu: jediná cesta k opravdovému ateismu podle něj vede přes víru. „Křesťanství je mnohem ateističtější než tradiční ateismus. Ten může říkat, že Bůh není, ale pořád projevuje obdiv k nějakému Velkému druhému, ať už je jím přírodní zákon, nebo revoluce.“

Kristovo poselství čte Žižek stejně radikálně jako vše ostatní: jako konec přísného starozákonního Boha, který dělal hrozné věci, ale byl za ně zodpovědný a lidé věděli, co po nich chce. „Umírám, ale moje smrt je dobrá zpráva. Znamená, že jste sami, ponecháni ve svobodě,“ tlumočí Žižek jeho anarchistického syna. Jak se k té svobodě lze dobrat? Vzbouřit se proti těm snům, které jsou jen „idealizovaným konzumeristickým odrazem naší společnosti.“

Je to filozofie, nebo teologická fan fiction? Promluvil Nietzsche, nebo Werich? A víte co, na ten film běžte a rozhodněte si to sami podle sebe. Protože když už je člověk jednou ponechán ve svobodě, pak má koukat, aby byl svobodný, a ne aby mu všechno předžvýkal Kašpárek, jak tomu v mnohých případech bývá.

Perverzní průvodce ideologií. Film Spojeného království a Irska. Režie Sophie Fiennes, scénář Slavoj Žižek. 136 minut. Česká premiéra: 14. 11. 2013.

Experimenty

Minimální kuchyně za 3610 korun: A navždy sbohem, konzervy!

8. 2. 2013

Potřebujete jen pekáč a dva hrnce, pánev, dvě prkénka a dva nože, paličku, metličku, šťouchadlo, síto, struhadlo a pařáček – a podle statistik uvaříte 82 procent jídel.

Co potřebujete k tomu, abyste doma zvládli připravit většinu receptů z nejlepších kuchařek? Mýtoboreckou otázku si jako první položil amatérský kuchař Matt Maroon a zodpověděl ji tak napůl: potřebujete toho málo, nějaké hrnce a tak. S tím jsem se nespokojil.

Do tabulky jsem proto zaznamenal vybavení zmíněné u všech receptů z Pokladů české kuchyně Romana Vaňka a u šedesáti náhodně vybraných z Basic cooking a Basic vařejní po asijsku. Nejsou to ty nejvíc nóbl kuchařky, zato pokrývají vše důležité z české i světové kuchyně a upřednostňují poctivé tradiční postupy před vyklápěním konzerv. Celkem jsem takhle rozložil 195 pokrmů, mezi kterými nechybí svíčková, řízky, velikonoční beránek, paella, chilli con carne a flambované banány.

Zjistil jsem, že Maroon měl pravdu. I milovníci dobrého jídla si vystačí s málem. Nevěříte?

Studentská kuchyně: stačí na 68 receptů (35 %)

I s naprosto skromnými prostředky můžete připravit desítky klasik, jako třeba hovězí roštěnky na houbách a dezert žahour. Chce to ale dobré načasování a několikeré mytí nádobí. Obejdete se totiž bez trouby a pekáče, postačí vám jediná plotýnka a jediný hrnec, jediný nůž, prkénko a sítko. Navíc stačí dokoupit druhý rendlík a zvládnete uvařit o sedm jídel víc anebo nebo připravit tříchodové menu s polévkou.

Minimální dostačující kuchyně: zvládnete s ní 159 receptů (82 %)

Potřebujete troubu a jeden pekáč, dvě plotýnky a dva hrnce, pánev, dvě prkénka a dva nože, paličku, metličku, šťouchadlo, síto, struhadlo a pařáček. Také na tenhle arsenál stačí studentský rozpočet a studentský byt. I ten tedy můžete provonět jelením hřbetem s glazírovanými kaštany nebo nadívanou křepelkou s bramborovou kaší.

Užitečné drobnosti a spotřební materiál

Do podkladů jsem nezaznamenal četnost vařeček, naběraček a obraceček, ty totiž stojí pár korun a potřebujete je skoro u všech receptů. Stoprocentně se vám bude hodit taky nerezová mísa, škrabka na zeleninu, utěrky a otvíráky lahví a konzerv. Dlouhodobě se vyplatí mlýnek na pepř a brousek nebo brusný kámen, snad i váha nebo aspoň odměrka. Ze spotřebního materiálu nezapomeňte na pečicí papír, provázek a alobal.

Kdybyste pro kompletní vybavení (bez spotřebičů) vyrazili do jednoho nábytkářského a jednoho nádobářského gigantu, zaplatíte tři a půl tisíce:

Zapékací/servírovací mísa s úchytkami

499 Kč

Hrnec s poklicí, nerez ocel – 10 l

499 Kč

Hrnec s poklicí – 5 l

299 Kč

Pánev – 32 cm

399 Kč

Ohebné kuchyňské prkénko – 2×

59 Kč

Nůž – 17 cm

249 Kč

Nůž – 14 cm

179 Kč

Palička na maso

129 Kč

Metlička

59 Kč

Šťouchadlo

79 Kč

Síto

79 Kč

Struhadlo

49 Kč

Napařovací vložka

199 Kč

Nerezová mísa

69 Kč

Utěrka – 4 ks

49 Kč

„Kuchyňské náčiní“ (s obracečkou, vařečkou, naběračkou a děrovanou lžící)

129 Kč

Škrabka

79 Kč

Otvírák na konzervy

29 Kč

Vývrtka s otvírákem

39 Kč

Mlýnek na pepř

99 Kč

Brousek

149 Kč

Rukavice chňapka

59 Kč

Pečicí papír

34 Kč

Provázek na pečení

59 Kč

Alobal

39 Kč

Celkem

3610 Kč

Co k tomu, když nejste úplní minimalisté?

Do sta procent receptů zbývá mixér, mlýnek na maso, vál a váleček, hmoždíř a formy na bábovku, beránka a cukroví. Rodiče malých dětí a kulturisté se bez mixéru obvykle neobejdou, čistě matematicky se ale nemusí tisícikorunová investice vyplatit. Dovolí vám totiž udělat jen deset dalších jídel, přičemž některé omáčky můžete servírovat i „rustikálně“ nepomixované. Když raději dokoupíte vál a váleček, mlýnek na maso a hmoždíř, zvládnete hned o tucet receptů víc a pak o jeden další s každou novou formou na těsto.

Proč nekupovat odšťavňovač a proč si nepřát svíčkovou

Samozřejmě tím vším netvrdím, že byste měli mít takovouto minimalistickou kuchyni. Moje malé gastronomicko-ekonomické bádání má tři závěry. Za prvé: pokud nebudete utrácet za jednoúčelové stroje, jako je topinkovač nebo odšťavňovač, můžete kuchyni vybavit za tři až čtyři tisíce, s hlídáním slev i levněji – a uvaříte v ní skoro všechno. Za druhé: na studentský byt nebo na chalupu stačí rendlík a pár věcí k němu dohromady za patnáct stovek – a navždy sbohem, hnusné a drahé konzervy.

A nakonec za třetí: pokud do kuchyně chodíte jen mýt nádobí, rozmyslete si, zda si ještě někdy přát k nedělnímu obědu svíčkovou s karlovarskými knedlíky a vídeňskou roštěnou. Na jejich přípravu totiž padne rekordních devět kusů náčiní.

Strčte si experty i krizi do uvozovek

10. 5. 2013

Udělejte si legraci z mediální reality dřív než ona z vás.

Zastávat se katolické církve pár dnů po mši za Krtečka a Večerníčka vysílané v přímém přenosu hraničí s nepoučitelností, ale křivda je křivda. Na svědomí ji tentokrát má ČTK článkem Svatořečení Jana Pavla II. se blíží, lékaři uznali “zázrak” – včetně těch uvozovek. Nevadily by mi, kdyby se takto mrkalo „my přece víme, že to není opravdovej zázrak“ i v článku Zázrak z přírody, který dokáže omladit pleť nebo ve zprávách o překvapivých sportovních výsledcích. Jenže Četka si všechnu svou skepsi vyplácala na jeptišce, kterou po modlitbě k Janu Pavlu II. pustil neléčitelný Parkinson jako májová běhavka.

Škoda, protože mě lehce pohrdlivá hra „my přece víme, že to není doopravdy“ chytla. Když v ní nevytrvali kolegové novináři, naprogramoval jsem aspoň rozšíření pro prohlížeč Chrome. Jmenuje se „Realita“ a na českých zpravodajských webech vám bude házet do uvozovek všechno, co si v nich zaslouží být.

Postupně od „termínů“, které mě dožírají nejvíc:

„Zadarmo“. NIKDY NIC NENÍ ZADARMO, říkám vám jako člověk, který CapsLock zapnul naposledy před volbami v roce 2006. (Myslím, že to tehdy bylo ze stejného důvodu.)

„Pravicová vláda“. Kabinet Petra Nečase zvyšuje daně, tým Viktora Orbána zase zestátňuje hospodářství a zavádí nevolnictví. Nejsou to sice vlády levicové, ale pokud je chce někdo označovat za pravici, tak prosím jen v uvozovkách.

„Předražené“. Kupujou to lidi? Kupujou. Tak houby předražené.

„Expert“. Nejzoufalejší nálepka, jakou můžete v médiích získat. Užitečný idiot živých vstupů.

„Práce“. Stačilo pár desítek let, aby se tohle slovo zúžilo na pracovní poměr, případně na přípravu na něj ve škole. S prací to přitom nemusí mít nic společného.

„Nezaměstnaným“ chybí ten pracovní poměr, ne ale zaměstnání: starají se o příbuzné, lejou v hospodě, studujou v knihovnách, pomáhají na stavbách, kradou odpad, opravují sousedům počítače, vyrábějí a prodávají drogy, pěstují zeleninu nebo šlapou. Všichni, které jsem kdy znal, měli vcelku napilno.

„Peníze“. Ty uvozovky by měly zablikat pokaždé, když nějaký finanční sherlock holmes odhalí, že „bitcoiny přece nemají žádnou opravdovou hodnotu!“

„Hospodářský růst“ nejsnáze vytvoříte tak, že si lidi začnou fakturovat činnosti, které dosud dělali zadarmo. Nebo že budou vyhazovat věci, které ještě slouží, a kupovat si místo nich nové. Taky si s každými pěti procenty růstu připadáte o pět procent bohatší?

„Krize“. Planeta vcelku úspěšně živí sedm miliard lidí a Česko zažívá nejbohatší, nejsvobodnější a nejbezpečnější éru ve svých dějinách. Zatímco oplakáváte půlmilionový Kypr, miliardová Indie se má každým dnem líp. Trochu optimismu!

Evropský „prezident“. To není čutnutí do Hermana Van Rompuye, ale věcná poznámka: Rompuy je předseda Evropské rady, ne prezident.

Česká „republika“. To abychom si připomněli, že se tu některým politikům i voličům stýská po feudalismu.

Do uvozovek vám rozšíření hodí ještě pár dalších sousloví a slov, které vám nebudu prozrazovat, abyste byli při čtení zpráv trochu překvapení.

Takhle vypadá „Realita“ v akci:

Prohlížím si s ní web už týden. Občas zapomenu, že jsem ji vytvořil a nainstaloval, a uprostřed bezduchého hltání zpráv mě pak z falešného vědomí proberou uvozovky:

Přesně k tomu bude „Realita“ sloužit i vám. Budete si díky ní pamatovat, že „peníze“ ani „krize“ nespadly z nebe, jen jsme se dohodli na tom, že na ně budeme věřit – tak jako si Papežská kurie odhlasovala zázračné uzdravení řádové sestry. A zatímco víra v „zázrak“ Jana Pavla II. je v podstatě neškodná, slepá víra v „experty“ vás může zabolet. Bez uvozovek.

Programujete? Zdrojový kód „Reality“ si můžete stáhnout z GitHubu a upravit, jak je libo. Nejsem kamarád s JavaScriptem a rozšíření funguje pomalu – budu proto vděčný za každou pomoc s vylepšením kódu, případně za port pro Firefox.

Pořád není líp? Vygeneruj si nové hnutí!

1. 11. 2013

Pokud se vašim dětem zavčas nerozzáří oči, vytvořte jim nový spasitelský projekt jediným klepnutím myší.

Andrej Babiš vyhrál volby. Dík 47 novým poslancům ANO nevznikne bez podpory 736. nejbohatšího člověka světa žádná akceschopná vláda. Můžeme plakat, že je český volič naivní ňouma, který fandí prorůstání velkého byznysu s velkým státem, hlavně když ho do pekla povede neokoukaná tvář. Nebo si hysterčení odpustíme a z Babišovy cesty od nuly k devatenácti procentům okoukáme spolehlivý návod na úspěch v kterýchkoliv dalších volbách:

1. Říkej svému projektu „hnutí“, ne „strana“. Je úplně jedno, že opravdová hnutí jako Tea Party nebo Solidarność vznikají odspoda, zatímco ty si svou stranu už od založení šéfuješ jako firmu. Novináři tu lidovou nálepku nekriticky převezmou.

2. Vyber si sluníčkový název. ANO a TOP jsou zabrané, stejně jako neúspěšné Hlavu vzhůru. Naštěstí tu jsou Čaromocná slova na podporu míru a 25 of the Happiest Words in English. Vyřadíme jen „warmth“, protože na „Hnutí teplých“ ještě společnost připravena není.

3. Úspěch prodává. Pravice tak dlouho šaškovala s mýtem úspěchu, až její voliči raději než ke svobodným přeběhli k ANO a Úsvitu – protože kdo proměnil ve zlato obyčejnou řepku, určitě promění ve zlato i stát. Tomio Okamura má jen Miki Travel a Japa Shop, proto ne víc než sedm procent hlasů. Když chceš do ringu s Babišem, musíš být na seznamu největších zaměstnavatelů a „dávat lidem práci“. Co na tom, že z dotací.

4. V kampani se musíš vyhnout politice. Nesmíš ani naznačit, koho budou tvoje kroky bolet, ačkoliv vždycky to někdo musí zaplatit. Najmi Marka Prchala a vymyslete spolu něco veselého o zářících dětských očích. Nebo něco ukradni ze seznamu deseti největších reklamních klišé.

5. Potřebuješ populární herce. Češi milují moudré klauny. Stačí vzít seznam držitelů Thalie, škrtni ty, které už má Babiš – a vylosuj si lídra.

6. Nevadí škraloupy z minulosti. Vlastně tě zlidští. Členství v KSČ? Řekni, že tě donutila máti. Jaká stvůra by chtěla zklamat vlastní maminku? Nahoďme pár dalších možných průšvihů: bití manželky (známka vášnivosti), vymáhání dluhů (smysl pro slepou spravedlnost), řízení pod vlivem (jsi jen člověk), práce komunistického dozorce nebo fízla (zákony se musí dodržovat vždycky), napůl Rakušák… ne, to už je přece jenom moc.

7. Nevadí ani škraloupy ze současnosti. Každý si skuhrá na drahá biopaliva, ale člověk, který vyloboval zákon o přimíchávání biosložky, jistě změní politiku k lepšímu. Pořiď si tedy nějakou skvrnu – budeš díky ní „kontroverzní“ a kritiku můžeš snadno obrátit v to, že se tě kmotři a korupčníci snaží poškodit.

Moc práce, spíchnout takové hnutí dohromady? Už ne! Využít můžeš jednoduchý generátor, který každým klepnutím vytvoří zcela nový spasitelský projekt. „Největší zaměstnavatelé“ díky němu mohou pohodlně založit novou stranofirmu. A my ostatní aspoň získáme matné tušení, jaké „hnutí“ bude chtít dětem rozzářit oči v roce 2017.

Vygenerovat nového spasitele.

O autorovi

Michal Kašpárek

* 1984. Absolvent bakalářského studia žurnalistiky a filmové vědy na Masarykově univerzitě. V letech 2006 a 2007 novinář v MF DNES a Metropolisu, v letech 2007 až 2009 redaktor a šéfredaktor v Computer Pressu. Od roku 2010 publicista na volné noze. Pravidelně píše pro Finmag, nárazově pro Reportér, 067.cz a další média. Napsal a vydal průvodce Brnem. V roce 2011 spoluzaložil skupinu Žít Brno. Je zavřený v bublině brněnské kavárny a nezná skutečný život.

E-mail: mk@michalkasparek.cz, Twitter: @kasparek, výpisky: blog.michalkasparek.cz.